Владислав Крапивин
Летец за особени поръчения

Превод от руски: Георги Георгиев, 1985

chitanka.info

Първа глава

Напролет родителите на Альошка получиха нова квартира. Хубава, на петия етаж. От прозореца се виждаха всички високи блокове на квартала, а зад тях — старите къщички в края на улицата. А пък улицата се казваше „Планерна“.

Преди тук е имало спортно летище. През лятото то обраствало с живовляк, полска детелина и много други треви, чиито имена не знае никой. В края на летището, в гъстия пелин, стоял малък камион с моторна лебедка. Лебедката навивала върху макарата си тънко въже и изстрелвала в небето разноцветните планери — така както момчетата пускат хвърчила.

Альошка научи всичко това от момчетата, които преди бяха живели тук, в старите къщи. А Валерка Яковлев разказа нещо съвсем невероятно: как веднъж на летището уж кацнал истински самолет. Било малко, двуместно самолетче с оранжеви криле, сребристо тяло и червени цифри, написани на борда му. Навярно моторът не бил наред и самолетът трябвало да се приземи, а летецът не знаел къде е най-удобно за кацане. Кръжал и кръжал над летището. Тогава Валерка изтичал на полосата, хвърлил се в тревата и разперил ръце като буквата „Т“. Буквата „Т“ е знак за приземяване. Валерка посочил на самолета как да се приземи срещу вятъра. Самолетът кацнал, летецът се поровил в мотора, после казал: — Искаш ли да те повозя?

Валерка, разбира се, казал, че иска, летецът го настанил в задното кресло и направил три кръга над летището.

Никой не вярваше на Валерка, дори и онези момчета, които живееха тук отдавна. Но Альошка му вярваше. На него му харесваше да вярва на всичко, което е хубаво и интересно.

Често след това той си спомняше тази история и изпитваше мъничко завист. А веднъж дори му се присъни нещо подобно. Не съвсем същото, но и там имаше летище и самолет. Над полето бе надвиснала топла нощ с едри звезди, а над хоризонта светлееше ивицата на залеза. Там стоеше малък самолет. Альошка тичаше към него, тичаше през висока до кръста трева и страшно се боеше, че самолетът ще отлети без него. След този сън Альошка съчини такова стихотворение:

Присъни ми се, че ме чака самолет —

нощен самолет без светлини.

В кабината пилота нервничи,

угасвайки сърдито фаса с дрънчене

и се въси с всичка сила.

И аз бързам, и бягам към самолета

по-скоро за тревожния нощен полет.

Пилотът казва: „Аз дяволски бързам.

Веднага седнете да полетим,

наденете, моля, вашия парашут:

опасности ще има на път.“

Какви?

Ще видим, аз още не съм успял.

Събудих се…

Зад прозорците утринния град шуми.

И сънят ми не се върна…[1]

Това стихотворение беше сериозно и Альошка си го записа в дебелата тетрадка. В нея той записваше всичките си стихове, които се получаваха сериозни. Например за кучето — как то се изгубило и не можело да намери своя стопанин; за момчето, което насила го учели да свири на цигулка, а то мечтаело да стане пътешественик. И други подобни.

Той не показваше на никого своята тетрадка. Срамуваше се и изобщо тя си беше негова тайна. Още повече че на последните страници бяха написани такива редове:

Машка,

Ти си като маргаритка в тревата,

Добра, весела, чудесна,

Колко хубаво е, че на света те има.

Това е най-важното.

Естествено няма да ти се иска да покажеш такова стихотворение на когото и да било. Но Альошка не криеше, че умее да пише стихове. Няколко забавни редове за стенвестника или броилка за игра на криеница — това винаги!

А веднъж написа стихотворение за един принц — онзи от приказката за Пепеляшка. Заради това стихотворение Альошка се скара с Олимпиада Викторовна, а с този именно случай започна цялата история със Зеления билет, Летеца и още много други неща, все невероятни.

Олимпиада Викторовна ръководеше детския драмсъстав. Занимаваха се в „червения кът“ на домсъвета. Олимпиада Викторовна беше пенсионерка, работила дълги години в театъра като отговорник по костюмите. Можела да стане актриса, но й попречил един недостатък: през целия си живот не беше се научила да изговаря „р“. Вместо „р“-то излизаше нещо средно между „в“ и „у“. Например ето как тя разговаряше с водопроводчика чичо Юра:

— Безобуазие! Кога ще попуавят уадиатовите? В помещението на клуба не може да се уаботи!

Чичо Юра, който обикновено не беше от страхливите, дори нахален, при такива думи се свиваше целият и мънкаше:

— Ще ги оправим. Веднага ще доложа на домоуправителя. Още сега.

А Олимпиада Викторовна — висока, пряма и сурова — продължаваше:

— Аз не мога да възпитавам у децата любов към пвеквасното, когато в помещението има влага! Ще пвовалим пвемиевата, и то по ваша вина!

И с последните думи насочваше подир чичо Юра своя тънък, остър като молив пръст, сякаш искаше да прониже нещастния водопроводчик.

Драмсъставът подготвяше постановката на „Пепеляшка“. Главната роля дадоха на Маша Берьозкина. Да, да, на същата, за която се говореше в стихотворението. Тя и Альошка учеха в едно и също училище — Альошка в пети „В“ клас, а Маша в пети „А“. Альошка все не можеше да се запознае с нея, нали класовете им бяха различни. А и в двора Маша излизаше рядко, защото се занимаваше с музика и фигурно пързаляне.

Затова, когато започна лятната ваканция и Альошка научи, че Маша се е записала в драмсъстава, той веднага отиде и също се записа.

Много се надяваше, че Олимпиада Викторовна ще му даде ролята на принца. Имаше основание — според пиесата принцът трябваше да се бие с шпага срещу разбойниците, които отвличаха Пепеляшка. А Альошка знаеше малко фехтовка. В предишното училище имаха такава секция и той се беше понаучил (жалко, че се наложи да се преместят). Но Олимпиада Викторовна каза, че Альошка ще играе ролята на страж пред кралския дворец. А за принца определи съвсем друго момче, по-високо и по-голямо от Альошка — осмокласник.

Кой знае защо, всички харесваха тоя принц. Казваха, че имал „прекрасни актьорски данни“.

Альошка не виждаше в него нищо такова. Затова пък, когато облякоха другото момче в костюма на принца, той забеляза, че е кльощаво, че краката му са малко криви и че не знае как се носи шпага. Альошка се скри зад кулисите и тихо каза:

— Пуинц квивокуак такъв… Шпагата му виси като чадър върху лампион.

И изведнъж чу смях. Смееше се Маша, която също се оказа там. Смееше се тихо, но весело. После хвана Альошка за лакътя и така хубаво му каза:

— Ама не се разстройвай толкова, Альошка. Какво пък толкова? Заради някакъв си принц… Половин пиеса трябва да играя с него — и нищо, търпя го.

Альошка едва не изкрещя от радост. Е, не изкрещя, разбира се, само се усмихна широко: нищо, всичко е наред, изобщо не се разстройвам. Беше толкова щастлив, че се съгласи да отиде заедно с Олимпиада Викторовна за старинни шапки. И на, оказа се, че Маша също идва с тях.

Шапките бяха нужни за кралските гвардейци, за придворните, за дебелия кочияш, в когото феята от приказката превръщаше един плъх. Откъде можеха да се вземат толкова шапки? Но Олимпиада Викторовна знаеше откъде. Тя им съобщи, че има една позната („стауа пвиятелка“), която се казва София Александровна. Преди тя също се занимавала с театрални костюми, но вече не работи. Обаче и сега, както и по-рано — през целия си живот, — е заета с нещо важно: колекционира шапки. Събрала е вече над хиляда най-различни. Колекцията й е толкова известна, че дори списание „Театрален сезон“ писало за нея. Понякога при София Александровна идват представители от различни театри — да се посъветват с нея и да вземат назаем шапки за своите постановки. София Александровна с готовност дава съвети и много неохотно шапки, защото преди три години в местния детски театър се изгубила една триъгълна испанска шапка.

— Но на нас тя безусловно ще помогне — каза Олимпиада Викторовна. — Тя ще ни помогне, защото сме стави пвиятелки.

Тя искаше, разбира се, да каже „стари приятелки“.

И тръгнаха.

По пътя Олимпиада Викторовна разказа на Маша и Альоша, че София Александровна живее на улица „Репейна“ в една стара къщичка на брега на оврага. Много пъти са й предлагали да се премести в нов апартамент, но тя отказва. Страхува се, че при преместването шапките може да се повредят или изгубят. А освен това при нея живеят четири котарака: Кузя, Самунчо, Васка и Матадор. София Александровна ги обича страшно. Много се страхува, че котараците могат да не харесат новото жилище.

— Уазбива се, това изглежда смешно — отбеляза Олимпиада Викторовна, — но туябва да бъдем снизходителни към човешките слабости.

При тези думи тя, кой знае защо, изгледа строго Альоша. Но той не й обърна внимание. Крачеше, гледаше усмихнат към Маша и си мислеше: „Машка, ти си като маргаритка, чудесна си, това е най-важното…“

Юнският ден беше горещ и весел, златистата коса на Маша сияеше в слънчевите лъчи. Маша подскачаше и подритваше по асфалта лъскава лимонадена капачка.

[1] Стиховете преведе Димитър Ценов. ↑

Втора глава

Къщичката стоеше на самия ръб на оврага. Някога, много отдавна, сигурно е била красива. Но сега беше стара и така затънала в земята, че стъклата на прозорците и покритите с орнаменти носове на улиците тънеха в трева.

Почукаха. Отвътре излезе слабичка, остроноса старица.

— Сонечка! — възкликна Олимпиада Викторовна и се хвърли към нея. — Толкова се уадвам!

Но София Александровна, изглежда, не се радваше чак толкова. Тя ги погледна така тъжно, че Олимпиада Викторовна се препъна на половината път:

— Сонечка, пвиятелко моя, какво се е случило?

— Ох, Липочка — изхлипа София Александровна, — откраднаха ми Кузя…

— Не може да бъде!

Старицата разпери ръце.

— Не може да бъде — решително произнесе Олимпиада Викторовна. — Скита някъде, нищо повече. Соня, как може да се уазстуойваш толкова?

— Ах, не, не скита! Никога не е правил такива неща. Винаги се е връщал вкъщи вечер, а сега от три дни го няма. Звъних в милицията, но те не искат да го търсят и имам чувството, че ми се смеят…

— Колко са безсъудечни! — каза Олимпиада Викторовна. — Но, Соня, трябва ли да се измъчваш толкова? Та ти имаш още тви котавака. Пвекуасни екземпляуи.

София Александровна слабо махна с ръка:

— Ах тия екземпляри… Вечно се бият. Много ги обичам, разбира се, но Кузя беше най-добър от всички. Толкова мил, гальовен… Впрочем, заповядайте, моля ви — сепна се тя. — Какво се разприказвах и аз…

Голямата, ниска стая миришеше на нафталин, влага и котки. През малките прозорци падаха и се отразяваха в жълтия под снопове слънчеви лъчи. Мътно проблясваха прашният кристален полилей под тавана и сребърните лъжички в старинния бюфет.

— Моля, седнете — въздъхна София Александровна.

Но нямаше къде да седне. По столовете и креслата имаше шапки. Навсякъде имаше шапки: надничаха от полиците, висяха на пирони по стените, бяха натрупани върху шкафовете и образуваха цяла пирамида върху стария тумбест скрин. Високи копринени цилиндри, триъгълни войнишки шапки от времето на Суворов, сламени шапки, мексикански сомбрера, тиролски шапчици с фазанови пера, мускетарски шапки — също с пера…

— Ще полудея — прошепна Маша.

— Тук сигурно има и шапка-невидимка — тихичко отвърна Альошка.

Олимпиада Викторовна подбутна напред Маша и Альоша:

— Сонечка, ето двама от моите таланти. Дошли сме по уабота.

„Таланти! — сърдито си помисли Альошка. — За теб само принцът е талант, а аз съм нужен колкото да мъкна шапките…“ Разбира се, не го каза на глас. Стоеше и се озърташе.

Освен шапките в стаята имаше и други интересни неща: бронзов свещник със сини стъклени висулки, старинен грамофон с огромна фуния, пукната порцеланова статуетка, изобразяваща наполовина излюпило се от яйце пъстро джудже…

Статуетката стоеше върху скрина до купчината шапки, сред някакви парцалчета и пожълтели дантели. Альошка се приближи, за да погледне отблизо джуджето.

И изведнъж видя зад шапките ръба на стъклена кутия. Приличаше на аквариум.

„Че могат ли рибки да живеят в такава тъмнина?“ — помисли си Альошка. Той внимателно отмести една сива каубойска шапка, за да разгледа аквариума. И в същия миг цялата шапкарска пирамида се срути на пода.

Но Альошка не беше виновен! Изпод шапките изскочи настръхнал сив котарак. Той пресече с няколко скока стаята и катапултира през прозореца.

— Самунчо, какво те прихваща? — заохка София Александровна. — Ох, мира нямам от вас!

Альоша и Маша се хвърлиха да събират шапките.

— Няма нищо, няма нищо — говореше София Александровна, — тоя немирник Самунчо събори всичко. Колко мили деца… Дай тук тази шапка, момченце…

А върху скрина блестеше стъклената кутия, освободена от пленничеството на цилиндрите, бомбетата и триъгълните шапки. Не беше аквариум. В нея върху бронзови поставки се извисяваше платноходен кораб — мъничък, но съвсем истински.

Альошка облегна гърди върху скрина и забрави за всичко на света.

Не че искаше да стане капитан или пътешественик. Но макар че мечтаеше за друго, обичаше морето. Преди една година го бяха водили в Крим и оттогава Альоша не можа да забрави синия хоризонт, налитащите зелени вълни и огромните форщевени[1] на корабите над пристана. И също така обичаше, разбира се, книгите за пирати, приключения и платноходи. Така че от пръв поглед позна какъв е корабът. Беше клипер[2] — стремителен, с тесен корпус, тънък бушприт[3] над острия нос, с три мачти с прави платна. Бордовете, покрити с орехов лак, и медната обшивка на дъното блестяха.

От площадките на мачтите към бордовете се спускаха обтегнати въжени стълбички. (Альошка знаеше, че се казват „ванти“.) На кран-балките висяха мънички котви, а самите балки бяха не по-дебели от кибритена клечка. Изящният щурвал[4], голям колкото монета от пет копейки, беше прикрепен на рулевата колонка пред щурманската кабина.

— Ау, чуден е! — прозвуча до самото му ухо горещият шепот на Маша.

Альоша не беше забелязал кога се е приближила.

— Това е клипер-фрегата — прошепна той в отговор.

Радваше се, че и Маша харесва корабчето. Тя се беше навела толкова близко, че косата й гъделичкаше ухото на момчето. Тихичко каза:

— Когато бях малка, мечтаех да стана моряк.

— А сега?

— Е, сега… Сега знам, че там не взимат момичета.

— Понякога взимат. Веднъж гледах един такъв филм… Ив едно списание писаха за жена капитан.

— Знам — въздъхна Маша. — Но е трудно. Може би, ако се постарая… А тогава просто не знаех, че е трудно, малка бях.

— А сега? — усмихна се Альошка.

— Какво сега? — учуди се момичето.

— Сега да не би да си съвсем голяма?

— Е, все пак… Не съм в детската градина. А тогава не разбирах нищо. Мислех си, че ти трябва само моряшка якичка, за да станеш моряк. По цял ден плачех, молех мама да ми ушие рокля с такава якичка. Успях да я накарам.

Альошка каза замислено:

— А аз и сега имам моряшки костюм. Мама ми го купи, когато пътувахме на юг. С такава една голяма яка — като синьо знаменце. Когато има вятър, така плющи, сякаш съм с криле. Чак ми се иска да литна… И костюмът е толкова лек и бял — като платно на кораб.

Цяла минута двамата мълчаливо гледаха тънките батистени платна на клипера. Марселите, брамселите[5] и кливерите[6] висяха — плоски, неподвижни.

— Трябва им вятър — каза Альошка.

— Именно — шепнешком се съгласи Маша. — И изобщо не разбирам — та това е кораб, а не шапка. Какво търси тук?

София Александровна и Олимпиада Викторовна разговаряха за свои си работи, като все се прекъсваха една друга:

— Ама уазбеви, Сонечка, туябва ти нова кваутива…

— Не, Липа, не мога, свикнала съм тук…

Альошка събра цялата си вежливост, изчака една пауза, докато двете жени си поемат дъх, и високо попита:

— София Александровна, моля да ме извините. Не бихте ли ни разказали откъде е този модел?

София Александровна плесна с ръце („Ах, какво добро момченце!“) и бързо заразправя:

— Да, да, това е интересна вещ. Вярно, имам го съвсем случайно. Преди много години тук живееше един квартирант, старец, та той го направи. После умря, а корабчето остана при мен. Твърде мила играчка, макар че не разбирам особено от такива неща. Телевизията искаше да го купи за някакъв филм, но за какво са ми пари? Предложих им да го заменя срещу два хусарски кивера[7] от времето на Наполеон и те се съгласиха, но киверите не бяха истински, съвсем фалшиви бяха…

Скоро гостите се сбогуваха със София Александровна. На Альошка беше връчена цяла купчина шапки, избелели от времето и остро миришещи на нафталин. Чак му се докиха.

— Е, Сонечка, вуеме е. Не се уазстуойвай зауади Кузя, бъди уазумна…

Альошка излизаше последен.

— Момченце — повика го тихо София Александровна.

Альошка бавно се завъртя на място и надникна иззад шапките.

— Момченце… Мисля, че си много мил и с добро сърце. Искам да те помоля нещо. Ако видиш някъде един сив котарак с бяла гушка и розова драскотина на ухото, моля те, опитай се да го хванеш и ми го донеси… Знам, това сигурно ти изглежда смешно, но аз съм толкова привързана към него.

Альошка не се смяташе за мил и добър и при тези думи чак го засърбяха петите от неудобство. Но му беше жал за София Александровна. Какво да се прави, щом за нея глупавият котарак Кузя е най-скъпото и любимо същество в целия свят? И той каза:

— Какво говорите, съвсем не е смешно. Аз, като ми се загуби миналата година кученцето Джулбарс, цял ден плаках. Ще се постарая. Ако видя вашия Кузя, непременно ще ви го донеса.

За кученцето той измисли, разбира се. Пък и можеше ли сериозно да се сравнява едно куче с някакъв си мяукащ Кузя. Но Альоша искаше да утеши старата жена.

Същия ден имаше репетиция. Всички гвардейци и придворни получиха шапки. Альошка също. Шапката беше голяма, широкопола, с пера — като мускетарска. Но от нея изпадна една хлебарка, която веднага се завря под яката му. Альошка изпищя, защото, да си признаем, много се страхуваше от разни дребни гадинки.

Това му развали настроението. То се развали още повече, когато Олимпиада Викторовна реши да репетира последна сцена. В нея принцът намираше Пепеляшка и, разбира се, започваше да я ухажва. Само дето не я целуваше.

Преди започване на сцената Олимпиада Викторовна предложи на принца да смени баретата си с шапка с бели пера.

— Споуед мен това ще бъде много изящно — каза тя. — Чеуен костюм и сива шапка от мек филц със свебво.

— От какво каза, че била шапката? — тихо попита Альошка.

— От филц — отвърна Маша. — Почти всички шапки се правят от филц.

— Аха.

Репетицията започна. Принцът падаше на колене пред Маша, мереше й кристалната пантофка и й се обясняваше в любов. Олимпиада Викторовна беше недоволна:

— Не, не така! Не ти достига чувство. Туябва да се говори туогателно, много туогателно, а ти го пуавиш някак лекомислено. Като че ли пуинцът има само вятъв в главата.

И тогава Альошка доста високо каза:

В главата

под филцовата шапка

има много пустота и вятър.

Свистят там

норд-ест и сюд-уест.

за ума там място не остана.

Настъпи неприятна тишина. Олимпиада Викторовна се обърна и погледна сурово към дръзкия нарушител на творческата дисциплина:

— Имаш мног-го зъл език. Мн-ного зъл. Пуечиш ни на уаботата. Моля те, излез и без това не участвуваш в тази сцена.

Альоша отиде зад кулисите, седна върху шперплатовия кралски трон, взе една забравена от артистите рапира и започна да изписва върху прашния под думата „Маша“.

Репетицията свърши.

Принцът и Пепеляшка се появиха иззад кулисите и двамата — сърдити.

— Нищо не излиза — каза Маша.

— Има си хас! И все заради такива „поети“ — озъби се принцът и врътна белите си пера към Альошка. — Пишман-поет. Търси си боя.

— Я по-кротко — каза Альошка.

— А ти не ме учи — гордо възрази принцът. — Едно време за такива стихове човек са го набождали на стената, като бръмбар в колекция.

— Какво, да не би да ме каниш на дуел? — попита Альошка, вътрешно зарадван.

— Да не беше страхливец, щях да те поканя.

— Аз страхливец? — възкликна Альошка и скочи.

— Момчета, престанете! — възкликна, както е прието в такива случаи, Маша.

Принцът с изящно движение откопча плаща, хвърли го на пода и извади шпагата си.

Альошка се облегна на своята рапира и леко огъна острието й.

Принцът се хвърли в атака. Альошка парира нападението и с насрещен удар отчупи едно перо от шапката на противника си. Маша за всеки случай изписка. Принцът отскочи на две крачки, зае красива позиция за нападение и отново се хвърли в боя. Альошка направи крачка встрани, пропусна го под рапирата си, обърна се и го шибна по мършавия задник. Принцът изквича, запокити шпагата и се нахвърли върху Альошка с юмруци.

И в този момент изникна Олимпиада Викторовна.

— Какво става тук? — заплашително произнесе тя.

— Той пръв започна! — изхленчи безсъвестният принц. — Шпага ще ми размахва!

Олимпиада Викторовна със съскане си пое дъх и каза:

— Вън!

И посочи вратата с острия си пръст.

— Както обичате — каза Альошка.

Маша догони Альошка и двамата бавно тръгнаха един до друг.

— Толкова се обърках — каза Маша. — Дори не успях да й обясня, че ти не си виновен.

— Ти пък! Какво ще й обясняваш! — весело каза Альошка.

Радваше се, че Маша е до него и го съжалява, но не искаше да го съжаляват прекалено много.

— Ще преживея и без драмсъстава.

— И на мен не ми харесва там — каза Маша. — Пък и нямам време. Нали освен това уча музика, гимнастика, английски… Но какво да се прави? Ако напусна, ще се провали премиерата. Не бива.

— Разбира се, че не бива!

Маша помълча, въздъхна и тихо попита:

— Значи ти никак не съжаляваш, че напусна състава?

И Альошка, изчервен, задъхан от собствената си смелост, изведнъж каза:

— Съжалявам. Мъничко… Защото ще те виждам по-рядко…

След тези думи той вече не смееше да я погледне, заби очи в сандалите си. Така и не разбра дали Маша се усмихна, или се намръщи. Навярно се усмихна, защото каза:

— След три дни имам рожден ден. Ще дойдеш ли? В три часа.

— Ще дойда, разбира се! — радостно изтърси Альошка и веднага се сепна: — Само че… Кой още ще дойде?

— О, няма да има много народ! Две момичета от нашия клас, моето братовчедче, то е първокласник, и Андрей Лапников. Ти не го познаваш, ние учим заедно в музикалното училище. Един такъв смешен дебеланко, но пък свири на цигулка най-добре от всички. Нашият магнетофон се развали. Той ще свири, а ние ще танцуваме.

— Аз не умея.

— Че никой не умее. Всеки ще танцува както може.

Альошка мрачно и нерешително попита:

— Ами тоя… принцът? И той ли ще дойде?

— Остави го — каза Маша. — Притрябвал ми е.

[1] Форщевен — носова греда на корпуса на кораб, продължение на кила. ↑

[2] Клипер — бързоходен четиримачтов кораб с тесен и дълъг корпус от края на XIX век. ↑

[3] Бушприт — предна наклонена мачта, продължение на носа на кораба. ↑

[4] Щурвал — кормилно колело за завъртане на руля на голям кораб. ↑

[5] Брамсел, марсел — видове правоъгълни платна. ↑

[6] Кливер — едно от предните триъгълни платна, опънати между фок-мачтата и бушприта. Фок-мачта — предна мачта на ветроходен кораб. ↑

[7] Кивер — старинна висока военна шапка от кожа или плат — Бел.пр. ↑

Трета глава

Бащата на Альошка беше археолог. Вече два месеца живееше в пустинята — разкопаваха някакъв старинен град. Понякога пишеше писма, разказваше за невероятни находки. И Альошка, и майка му страшно се радваха на всяко писмо.

Когато Альошка се върна вкъщи и видя, че майка му е зарадвана от нещо, той веднага попита:

— Писмо от татко ли има?

Но мама каза:

— Не, друга новина. От завода ме изпращат в Ленинград за десет дни. Командировка. Ще те взема със себе си.

Беше много учудена, защото Альошка нито завика „ура“, нито заподскача от радост.

— Не се ли радваш?

Има различни момчета. Някое на мястото на Альошка би започнало да увърта и да измисля разни причини. Друго би решило, че нито едно момиче не струва колкото едно пътуване до Ленинград. Но Альошка каза:

— Разбираш ли, мамо, има тук едно момиче. Поканило ме е на рожден ден, След три дни.

И майките са най-различни. Майката на Альошка нито се обиди, нито се разсърди.

— Какво пък… Пак ще помоля леля Даша да те наглежда.

Леля Даша беше пенсионерка и живееше в съседния апартамент. Когато оставяха Альошка сам за няколко дни, родителите му молеха леля Даша да го „наглежда“. Тя се съгласяваше с удоволствие. И Альошка се съгласяваше, макар и да смяташе, че от това няма никаква нужда — не е малък.

Надвечер майка му се приготви за гарата. Разбира се, тя даде на Альошка много съвети и указания как да живее самостоятелно. Последният съвет беше такъв:

— Когато тръгваш за рождения ден, постарай се да изглеждаш прилично.

— А как именно?

— Иди в бръснарницата да се подстрижеш. Хубаво си измий врата. И се облечи както трябва.

— А как трябва? — озадачи се Альошка.

За това изобщо не беше помислил. Наистина какво да облече. Училищната униформа е много скучен костюм за празник, пък и изтеклата година, не й се беше отразила добре — панталонът, разтеглен в коленете, на лакътя дупка. С любимите си дънки и спортната риза също не можеше да отиде — не е като да играеш футбол…

— Облечи си моряшкия костюм.

— М-м… — каза със съмнение в гласа Альошка.

— Защо, какво му е?

— Нищо, ама… с него изглеждам по-малък.

Мама се засмя, целуна Альошка и замина.

А той се замисли.

Виж как се усложнявал животът на човек, поканен на рожден ден. Трябва да мисли за „парадно“ облекло. И за подарък (добре, че се сети!). Е, подаръкът е лесен. Може да подари химикалката си с четири цвята. Или в краен случай саморъчно направения пистолет с телени куршумчета — изглеждаше почти като истински „маузер“. Но какво да реши за костюма?

Когато за пръв път отиваш на гости при момиче, в което си… е, с една дума, което ти харесва, иска ти се да изглеждаш солиден и мъжествен. А моряшкото костюмче все пак е прекалено детско… Но пък е най-красивото, което има Альошка. Иди, че решавай.

За да не действува слепешката, Альошка намери в гардероба закачалката, на която от миналата година висеше моряшката ризка и късите панталони с тънко синьо коланче. Преоблече се и застана пред огледалото.

Ето от какви дреболии започва една приказка. Ако мама не беше казала толкова обикновените думи „постарай се да изглеждаш прилично“, Альошка едва ли щеше да се разтревожи твърде много тази вечер. Като всички момчета, сега щеше да препуска из двора, вместо да се върти пред огледалото. Нямаше да забележи, че медната котвичка на ръкава се е пооткъснала. Нямаше да я разгледа толкова внимателно и нямаше да си спомни, че почти същите котви имаше на модела на клипера.

Нямаше да си спомни за корабчето!

Но той си спомни.

А ако това бе станало посред бял ден, в суматохата на играта или на спешните дела, които трябва да се свършат, сигурно нямаше да се случи нищо особено. Но беше вечер. По радиото предаваха тъжна музика и може би затова споменът за клипера също бе тъжен. Грижите за костюма престанаха да безпокоят, Альошка. Той угаси лампата, излегна се на дивана и се замисли за корабчето. За това, как то стои в полумрака, в ъгъла на скрина сред прашни шапки. София Александровна седи до прозореца и въздиша за изгубения Кузя, а под тапетите шумолят хлебарки. И никой не се интересува от малкия, но почти истински клипер, който тъгува за морето.

Това беше неправилно. Несправедливо!

Нима затова старият майстор бе построил своята клипер-фрегата? За прашния скрин?

Здрач изпълваше стаята, но прозорецът бе още светъл и през него се виждаха черните телевизионни антени по съседните покриви. Приличаха малко на клиперни мачти. Тънкият лунен сърп висеше на една от тях.

Альошка си мислеше за кораби, за майстора и постепенно в главата му започнаха да се подреждат стихове: „Живял стар корабен майстор… Строял удивителни неща…“

Отначало така, а после се получи друго:

Живял стар корабен майстор,

мълчалив, с лула димяща,

но веднъж направил той корабче —

толкова мъничко, но като истинско.

Цяла фрегата[1] направил, като чудо

от бизана до бушприта,

но умореният стар майстор умрял

и корабът останал у съседката.

Така започна Альошка своята „Песен за клипера“. Учудващо лесно намираше нужните думи:

Сред шапки стари и посмачкани,

прашни пера и филц изгниващ,

как е живял той е корабна приказка —

чаен клипер — син на морето и вятъра.

Гърлото му се стегна, когато прошепна последните редове.

Наистина как „живее“ той там? Нима мястото на един кораб е сред старите, проядени от молци парцали? Такъв модел би трябвало да стои в капитанската каюта, до илюминатора, през който се виждат всички страни и морета. Или в дома на стар моряк, където по стените са окачени карти, щурвали и пъстри индиански маски. Или на масата на писател, който пише за пътешествия. Или в стаята на момче, което мечтае да стане капитан. Пък и защо непременно момче? Има много момичета, които също обичат приключенията. Ето Маша като малка е мечтаела да стане моряк. Пък сигурно и досега мечтае.

Разбира се, че мечтае!

Да можеше да й подари такова корабче…

Да можеше да й подари това корабче!

Альошка се разтрепера от вълнение при тази мисъл.

Разбира се, клиперът — ето най-добрия подарък за Маша! За какво й са четирицветната химикалка или саморъчно направеният пистолет? А платноходът — той е като приказка…

Но чужда приказка.

„За какво й е на тази баба клипер? — сърдито мислеше Альошка. — Тя не му обръща внимание. Случайна вещ бил. Виж я ти — клиперът за нея бил случайна вещ!“

Вече не можеше да мисли за нищо друго. Защото това беше страшно несправедливо: едно чудесно корабче стоеше там, съвсем ненужно на собственичката си, а най-хубавото момиче на света не можеше да го получи като подарък.

А колко щастлива би била! Альошка си представяше нейните сияещи очи и сякаш чуваше думите й: „Ах, Альошка! Какво чудо!“

Той се въртеше на дивана — мислите не му даваха мира.

Какво да направи? Да отиде при София Александровна и да я помоли да му продаде корабчето? Но един старинен модел не е химикалка, а Альошка имаше само пет рубли.

Или честно да й обясни всичко? Може би тя отведнъж ще разбере и ще му подари клипера?

Альошка въздъхна. Не, нямаше да се реши на такъв разговор. И нямаше да може да обясни. Дори на себе си не можеше да обясни защо смята Маша за най-хубавото момиче. Просто го чувствуваше, и толкоз.

Пък и нима София Александровна ще го изслуша? На нея главата й е пълна само с котараци и шапки.

Шапки…

Шапки!

Альошка подскочи върху дивана така, че пружините изскимтяха и звънът им дълго не заглъхна. Той си спомни!

В къщата, където живееха преди, имаше едно познато момче — Владик Василков. Беше пристигнал преди две години от старинния град Талин. В този град имало много къщи с високи комини. А където има комини, не може без коминочистачи. И коминочистачите от Талин са хора на почит. Както и шапките им — високи черни цилиндри. Владик разправяше, че имал такъв цилиндър. Че уж му го бил подарил един познат коминочистач. Той беше сговорчиво момче и сигурно щеше да се съгласи да замени шапката срещу четири марки с африкански риби и хубаво джобно ножче с пет остриета и отвертка.

У София Александровна беше пълно с всякакви шапки, но точно такъв цилиндър Альошка не забеляза. Със сигурност го нямаше в колекцията. Още утре, рано сутринта, Альошка ще хукне да се сдобие със скъпоценната шапка. А после ще отиде при София Александровна и много вежливо ще й каже: „Извинете ме, моля ви. Вие имате едно корабче, което съвсем не ви е нужно. А аз имам една много рядка шапка, тя също не ми е нужна. Вие се интересувате от шапки, а аз от модели. Хайде да ги разменим, от полза ще е и за двамата…“

Разбира се, ще трябва да събере смелост, това не е като да правиш замяна с познати момчета. Но Альошка ще събере. Заради Маша и за да освободи клипера от плен. Той трябва да спаси кораба!

С тази мисъл Альошка заспа.

А през нощта се вдигна буря. Альошка се събуди, но не от гръмотевиците и светкавиците, а от студени водни пръски. Вятърът ги запращаше през прозореца. Пердето се издуваше като корабно платно.

Альошка се хвърли да затвори прозореца, но изведнъж светна и изгърмя толкова силно, че той замря. Но не от уплаха, а от красотата, която видя.

В синята светлина той видя как шиба поройният дъжд и как се носят по асфалта цели потоци вода, побелели от пяна. Сякаш започваше наводнение. Светкавицата блесна втори път и тополите сякаш пламнаха със скрита в тях зелена светлина. Вятърът и потоците вода ревяха и тръбяха. В бурята имаше толкова юначество и сила, че Альошка не пожела да затвори прозореца. Нека се издува пердето, нека се клати лампата под тавана, нека тънките стъклени чаши в бюфета звънтят от уплаха. Той само свали от закачалката стария шлифер на майка си и се покри с него, когато легна на дивана, за да закрие ръцете и краката си от бодливите пръски.

Мълниите святкаха често и таванът ставаше небесносин. Водата шибаше и кипеше навън.

Засвириха влажните сюд-уести —

помисли си Альошка,

Като водна стена пороят рухна…

И заспа под шума на проливния дъжд.

[1] Фрегата — старинен военен кораб с прави платна. ↑

Четвърта глава

Утрото беше слънчево и влажно. По асфалта блестяха локви, лежаха откършени от бурята кленови клонки. Подухваше ветрец. И когато Альошка излезе от входа, синята яка на костюмчето трепна и заплющя като празнично знаме. Альошка се развесели и помисли, че днес непременно ще се случи нещо необикновено.

И той се отправи към дома на Владик Василков за коминочистаческата шапка.

Но случват се събития, които преобръщат всички планове с главата надолу. Току-що отминал два квартала, Альошка чу дрезгаво, протяжно мяукане. Почти на самия връх на една висока топола седеше сив котарак. Беше мокър и поради това изглеждаше много нещастен. Навярно подгонен от лоши кучета, той се бе изкатерил на дървото и беше седял там горкичкият от вчера, през цялата нощ, под дъжда и бурята. От страх се бе изкатерил, а сега се страхуваше да слезе.

Альошка присви очи и различи на ухото на котарака голяма розова драскотина. Едва не изкрещя от радост — беше Кузя! Всъщност сега вече нямаше нужда от коминочистаческата шапка. Когато си получи ненагледния Кузя, София Александровна непременно ще поиска да възнагради спасителя му. А те вчера видя, че Альошка не можеше да се откъсне от клипера. И наистина какво е за нея този клипер в сравнение с Кузя?

Не бива да мислим лошо за Альошка. И да не беше корабчето, той в никакъв случай нямаше да подмине нещастния котарак. Но сега прояви особено старание и бързина. Смъкна си сандалите, засили се и атакува мокрото стъбло на тополата. Изкачването започна добре. Стъблото беше наклонено, грапаво и Альошка с лекота се изкатери до половината. Вярно, че си издра коленете, а моряшката ризка се намокри и измачка, но това бяха дреболии.

По-нагоре дънерът се разклоняваше. Трябваше да пълзи по хлъзгавите клони, за да достигне Кузя. Искаше да хване котарака внимателно, но глупавото животно зажумя, започна да вие и се вкопчи с нокти в кората. Нямаше начин, Альошка го хвана за врата и започна да го откъсва от дървото. Кузя се отпусна, но веднага се вкопчи с нокти в рамото на момчето. Альошка тихо изстена и почти се изтърколи от дървото.

Долу го посрещнаха зяпачите.

— Не момче, а герой — каза един висок мустакат чичко.

— Измъчило се е горкото котараче — въздъхна една леличка. — Бедният, сигурно си няма стопани.

„Бедничкият“, почувствувал близостта на земята, поотпусна нокти, но все още седеше на рамото му със стиснати очи и свити уши.

— Аз познавам стопанката му — промърмори Альошка, докато напипваше с крак сандалите си. Одраното рамо и коленете го боляха.

„Още по-добре — помисли си той, — имам доказателства, че съм спасил това животно с големи усилия, дори с риск.“

И като шляпаше с незакопчаните сандали, Альошка помъкна Кузя към къщичката на София Александровна.

Но къщичката се оказа празна. Стъклата бяха избити, вратата — висеше, коминът — рухнал. Ъглите бяха окончателно изкривени, от цепнатините в мокрите стени стърчаха кълчища.

Недоумяващият Альошка надникна вътре. Подът на опустелите стаи бе покрит с тъмна вода. В нея плаваха парчета хартия и стол с отчупен крак.

Явно нощният порой бе бушувал тук с пълна сила. Потоците вода бяха размили пръстта и отместили къщичката към оврага. По склона му, там, където през нощта водата се бе устремила надолу, бяха отскубнати всички храсти.

До самия ръб на оврага върху преобърнатата кофа седеше някакво момиченце на около осем години с права и дълга сламеноруса коса. То държеше на коленете си кукла с опулени очи и тихичко пееше странна песничка:

Израства зад полето

лес-трева.

От леса не бой се,

няма нито вълк, ни лъв.

Има само сиви мишки

и понякога се бой —

със мишката от приказката

настъпва и беда…

— Слушай — повика я Альошка. — Какво е станало тук? Къде е София Александровна?

Момиченцето погледна Альошка с бистрите си очи.

— Какво е станало? — повтори то с напевно гласче. — Къщичката вода я разми, дъжд я потопи. Такава беда — ой-ой-ой… А племенникът на София Александровна закара леля си в нова квартира. Той отдавна я канеше, но все не можеше да я уговори. А сега вече нямаше защо да я уговаря. Рано сутринта с кола дойде, натовариха всичко и заминаха. Та къщичката съвсем скоро в оврага ще се срути…

Сърцето на Альошка се сви от лошо предчувствие.

— А вещите? — попита той. — Нищо ли не пострада?

Момиченцето въздъхна:

— Как да не пострада? Водата отнесе едно шкафче, две испански шапки… И едно малко корабче имаше, и него отнесе. Остана само стъклената кутия, а корабчето го няма.

„Така си и знаех!“ — отчаяно си помисли Альошка.

А момиченцето продължаваше:

— София Александровна страшно се разстрои заради шапките. И за корабчето съжаляваше. За шкафчето никак, а за корабчето много. Все викаше: „По-добре да го бях подарила на онова момченце.“

От учудване Альошка отпусна ръце и Кузя се пльосна на земята. Альошка машинално го вдигна.

— Ама това бил Кузенка! — зарадва се момичето. — Пък аз не го познах. Намери се, миличкият! Дай ми го, момченце, аз ще го занеса на София Александровна. Така ще я зарадвам!

То стана, сложи куклата си върху кофата и се изправи. Беше дребно, тъничко, с избеляла синя рокличка на бели точки. На Альошка изведнъж му се стори, че някъде е виждал това момиче, но не можеше да си спомни къде. Подаде му котарака. Кузя замърка от радост.

— А тя на кое момче искаше да подари корабчето? — попита Альошка, който едва не плачеше от огорчение.

— На онова, което беше у тях вчера. На кое друго? Тя други момчета не познава.

— Виж какво, я да взема аз да сляза в оврага. Корабчето може да е заседнало в храстите. Няма как да отплава надалеч.

Той стъпи на ръба и се хвана за един храст.

Момиченцето го спря:

— Недей. Само ще се изкаляш и изподраскаш. Пък и там няма нищо, племенникът на София Александровна газеше долу с гумени ботуши, търсеше шапките и всичко останало. И нищо. Ручеят ги е отнесъл.

— Може пък да го намеря.

— Щом е отплавало, няма да го догониш — възрази момченцето тихо, но толкова уверено, че Альошка се спря.

— Защо?

— Ами така.

„Какво я слушам — помисли си Альошка. — Ще сляза да потърся.“

— Почакай, Альошка.

— Нима ме познаваш? — учуди се той.

— Малко.

Всичко беше толкова странно. Альошка почувствува някаква неспокойна надежда. Доближи се до момиченцето:

— Слушай… Да не би да знаеш къде е корабчето?

— Не — отвърна то. Погледна Альошка със сериозни очи, позамисли се и изведнъж каза: — Не знам. Но ще ти помогна да го намериш.

Альошка недоверчиво се усмихна:

— Да не си вълшебница?

— Мъничко — каза момиченцето.

— Е, хайде.

— Ще отидеш на ъгъла на „Първомайска“ и „Садовая“. Там има бюро „Справки“…

— Там има обущарница и нищо повече — прекъсна я Альошка. — Не ме пързаляй.

Момиченцето нито се разсърди, нито се обиди:

— Ти сега слушай. За едни е обущарница, за други — бюро „Справки“. Там работи един дядо. Той знае всичко на света.

— А ти откъде знаеш за него?

— Ами че това е дядо ми.

— И сега е магьосник, разбира се!

— Разбира се — строго каза момичето. — Само че той не обича, когато някой веднага почне да му досажда с въпроси. Знаеш ли как трябва да го питаш? Ще влезеш при него, ще постоиш, а после ще си кажеш въпроса, ама така, като че ли говориш на себе си. Например: „Интересно, къде ли бих могъл да намеря летящото килимче?“ Ако дядо е в добро настроение, ще ти отговори.

— Ами ако е в лошо?

— Не бой се, днеска е в добро.

— Интересно — каза Альошка. — А ти какво изведнъж реши да ми помогнеш?

Ушите на момиченцето порозовяха, но погледът му остана все така прям и сериозен.

— Защото си красив и смел — тихо каза то.

— Кой, аз? — попита смаяният Альошка.

— Разбира се. Щом не се изплаши да се изкатериш толкова високо заради Кузя… Целият си се изподрал, но се качи, нали?

— Ти пък! Не съм ти направил нищо, а ти се подиграваш.

— Не-е — каза момиченцето, притисна Кузя до басмената си рокличка и избяга.

„Смел — горе-долу върви — мислеше си Альошка, — но красив? Откъде пък го измисли?“ После си спомни правдивите очи на момичето и повярва. Не в това, че е красив, разбира се, а за справочното бюро и дядото. И реши: „Ще опитам.“

Обущарската барачка беше ниска, скована от напукан шперплат. Съвсем лека. Направо да се учудиш как нощната буря, не я е издухала. Вратичката беше отворена и Альошка влезе.

В ъгъла, преграден с широки дъски като с тезгях, седеше мършаво старче с черно таке, с очила върху топчестия нос и сива четина по бузите. Пред него върху тънка желязна „лапа“ висеше обувка. Старчето я чукаше с чукче и тихичко си мърмореше нещо.

— Добър ден — плахо каза Альошка.

Старчето не отвърна нищо.

„Добре де!“ — помисли си обиденият Альошка и се заозърта. Всичко вътре беше съвсем обикновено: лавици с дървени калъпи и обувки, картинки, изрязани от списание „Огонëк“, стар календар. В ъгъла тиктакаше изкривен на една страна часовник с топуз. Вместо топуза на верижката висеше стар ръждясал катинар.

Докато гледаше катинара, Альошка промърмори — уж така, между другото:

— Интересно, може ли да се намери малко корабче, ако потокът го е отнесъл и никой не знае накъде?

Старчето престана да чука по обувката и изхъмка:

— А корабчето твое ли беше?

Альошка се обърка. Клиперчето не беше негово, разбира се. Но нали, все едно, София Александровна се канеше да му го подари…

— Мое беше… почти — отвърна той и крадешком се озърна.

Старчето го гледаше без сръдня, дори се усмихваше:

— Почти?

„Всичко знае“ — помисли си Альошка и му стана страшно неудобно.

— Е, не съвсем — заобяснява той. — Но сега то е ничие, щом са го изоставили. Според морските закони дори истински кораб, ако го изоставят, става награда за оня, който го намери.

Старчето дрезгаво се разсмя:

— Виж го ти, морския вълк, същински адмирал Нахимов… А как ти дойде наум да питаш точно мен? Или някой ти подсказа?

— Внучката ви — неохотно каза Альошка.

— А-а… Сигурно си й харесал, а, Альоша?

— Вие пък! — възкликна Альошка и почувствува, че се изчервява.

— Хайде, хайде, недей да се репчиш — подсмихна се старчето. — А корабчето можеш да намериш, но пътят дотам е дълъг. Казваш, че ручей го е отнесъл? Всички ручеи в реки се вливат, всички реки в морето отиват. А на брега на Най-Синьото Море стои град Ветрогорск. А в града се намира Музеят на Чудните Морски Открития и Корабите. Иначе казано — Корабният музей. И с всичко, що е свързано с него, се занимава Пазителят на музея. Много работи има той, но най-много обича да събира модели на кораби. И такова е умението му, и така ги обича, че като с магнит всички модели привлича. Каквото и корабче, където и да се изгуби, където и да го отнесат вълните, винаги до Ветрогорск ще доплува. Сякаш някакво особено чувство имат тия мънички корабчета. Като прелетни птици. Ето например изгубили вчера момчетата своята играчка-бригантина[1], а днес, виж, тя е вече в Музея, при Пазителя… Търси го, ако искаш, но пътят е далечен.

— Съвсем като в приказка — каза Альошка.

— Че как! — откликна се старчето. — То си е баш приказка.

— Истинска?

— Виж, това не знам — изгледа го старчето внимателно, дори строго. — Не знам, Альошка. Както се получи.

— Но… как? Какво трябва да се получи?

— Ами спомни си, Альошка. Всички истински приказки все за едно и също разказват: как човек човека търси. Братчето Иванушка търси сестричката си Альонушка, Руслан — Людмила, Иван-царският син Василиса Премъдра търси. А малкото звездно момче търси майка си, отвлечена от злия магьосник.

— Да, вярно. И в „Снежната кралица“ Кай търси Герда.

— Ето. Или принцът — Пепеляшка.

Напомнянето за принца ядоса Альошка и той от яд възрази:

— Не всички приказки са такива. Някои Ивановци — царски синове, например търсят перо от жар-птица или нещо такова. Пък и принцове има всякакви.

— Вярно е. Само че за какво търсят това перо от жар-птица? Нали не за себе си, а пак за същото: любимата си да спасят. Или приятеля си да намерят.

— Но аз не търся корабчето за себе си — каза Альошка малко обиден. — Искам да го подаря на… един добър приятел. Тоест, тя сигурно още не знае, че съм истински приятел. Но аз много искам да се сприятелим.

— А без корабчето не може ли?

— Може, разбира се! Да не мислите, че искам с него да си купя дружбата? Просто тя има рожден ден, а клиперът е най-добрият подарък за нея. Да знаете как ще се зарадва!

— Хубаво ще е, ако се зарадва — замислено каза старчето. И добави тържествено: — радостта е много важна за човека. Какво пък, Альошка, щом си решил, опитай. Ще ти дам съвет.

— Благодаря ви много!

— „Благодаря“ се казва в края на приказката, Альоша. А сега слушай. Трябва ти билет до Ветрогорск…

— Да!

— Ще отидеш в Транспортното бюро, там, където са касите за влаковете, самолетите, летящите ки… кха-кха… с една дума, за всички превозни средства на света.

— Това на улица „Първомайска“ ли е?

— Не, другото бюро, на улица „Полярни капитани“.

Альошка изобщо не беше чувал за такава улица.

— А тя къде е, дядо?

— Какво, не знаеш ли? — хитро попита старчето. — Слушай. Ще тръгнеш по „Садовая“ и ще вървиш до края, докато стигнеш стария стадион…

— Аха, знам го! Ние там през зимата организирахме военни игри.

— Точно така. Само че ти не го заобикаляй, а мини през някоя пролука в оградата. И върви направо. А като пресечеш стадиона и излезеш през отсрещната пролука, ще се озовеш точно на улица „Полярни капитани“. Бюрото е от лявата страна, на № 22.

— Благодаря!

— Не бързай с „благодаря“-то. Чуй още нещо. Ако по пътя срещнеш нещо опасно или неразбираемо, някакво събитие или загадка, да речем, не го отбягвай. В приказката без това не може. Е, и за главното не забравяй, разбира се, върви смело.

— Добре. Отивам.

— Върви, Альоша. И се постарай да не се учудваш на нищо.

[1] Бригантина (шхуна-бриг) — малък двумачтов кораб от XIX в. с прави платна на грот-мачтата и триъгълно на бизан-мачтата. Грот-мачта — главна мачта на ветроходен кораб. Шхуна — ветроходен кораб с две или повече мачти с триъгълни платна. ↑

Пета глава

Альошка веднага повярва, че това ще е приказка. Та нали беше поет, макар и малък. А всички поети — и големи, и малки — дълбоко в душата си вярват в приказки.

Но улицата, по която вървеше, беше съвсем обикновена. Задминаваха го обикновени автобуси, подминаваха го обикновени хора. Мина обикновена миячна машина, която напръска всички. Минувачите се сърдеха, както обикновено. И оградата на стадиона беше обикновена, от сиви, нерендосани дъски.

Една дъска беше откъртена и Альошка се провря през пролуката (пак нещо съвсем обикновено). Мина по коридорчето под разсъхналите се дървени трибуни и излезе на полето.

Стадионът беше стар, отдавна никой не бе играл на него, Полето беше покрито с висока трева.

Тук пасяха коне. Имаше бели, дорести, черни. Бродеха надалеч, но когато Альошка нагази в тревата, вдигнаха глави — като по сигнал. И всички погледнаха към него. Альошка дори се почувствува неудобно и забави крачка. Тогава един златистокафяв кон, пристъпвайки внимателно, се приближи и спря на три крачки от него. Имаше красива, горда глава и добри очи. Конят го погледна въпросително и малко тъжно и Альошка го разбра. Не го чу, а именно разбра, че конят пита:

— Извинете ме, моля ви се, но не сте ли вие момчето, което търси кон, за да отиде в царството зад девет планини?

„Ето започна!“ — с леко замряло сърце си помисли Альошка и отвърна:

— Не. Разбирате ли, моят път е друг.

— Извинете — въздъхна конят и бавно се отдалечи.

Останалите известно време гледаха в очакване, после отново започнаха да пасат.

Стъклена, звънтяща тишина лежеше над стадиона. В нея се криеха тайни и цвърчаха скакалци. Скакалци имаше много. Когато Альошка газеше през меката трева, те се разхвърчаваха на всички страни.

Альошка прекоси полето, намери в оградата пролука и излезе на улица „Полярни капитани“. Улицата бе тиха, незабележима, с едноетажни и двуетажни къщи от двете страни.

Сградата на № 22 също беше стара. Навярно през миналия век е била построена от някой търговец. На горния етаж е живеел, а на долния е бил магазинът му.

Върху чугунената решетка на балкона над парадната врата Альошка видя дълга синя фирма:

Транспортно бюро

По прозорците на първия етаж пъстрееха плакати на „Азрофлот“, а зад стъклото на един от тях висеше на капронов конец модел на самолета Ил–62.

Альошка натисна с рамо тежката врата.

Вътре всичко беше обикновено. И пусто. Под тавана лениво се въртеше голям вентилатор. На стените висяха разписания за самолети и влакове, табела „Пушенето забранено“, написано с червен молив, обявление за някакви екскурзии. Альошка се вгледа и по гърба му полазиха тръпки:

„Заявки за екскурзии

с летящи килими

не се приемат

до 15 август. От администрацията“

Край противоположната стена минаваше висока преграда с гишета. Всички бяха затворени, само в едно от тях, номер 2, се виждаше пролука. Альошка се приближи до него, въздъхна, събра кураж и почука.

Прозорчето се отвори и се показа касиерката.

Альошка се смути още повече: касиерката страшно приличаше на неговата учителка по география Клавдия Михайловна. Имаше същата гладка, посивяла прическа, строги очила и внимателни очи. Когато гледаха Альошка с такива очи, той се чувствуваше прозрачен.

— Слушам те — каза касиерката.

— Извинете, но… ми казаха, че тук може да се купи билет за Ветрогорск.

Касиерката леко повдигна вежди:

— Може. Интересно обаче кой ти го е казал?

— В бюро „Справки“. Тоест това не е съвсем бюро, а една такава будка. Там работи един дядо…

Очите на касиерката станаха по-добри.

— Значи дядото. Разбирам. Имаш важна работа във Ветрогорск, така ли?

— Да!

— Добре. Имаш късмет, един билет ми е останал. За днешния влак е. И побързай, влакът заминава след тридесет и пет минути.

— А билета колко струва? — сепна се Альошка. Чак сега съобрази, че майка му му остави за лични нужди само пет рубли. Ами ако не стигнат?

— Четири рубли и деветдесет копейки. Ще пътуваш без запазено място.

Альошка кимна радостно и бръкна в джоба си.

Парите ги нямаше. Нещо повече — нямаше го и джоба. Та нали вчера се преоблече? Парите бяха останали в стария му панталон.

— Момченце, какво ти е? Изглеждаш ужасно…

— Забравил съм си парите — прошепна Альошка. — Сега вече няма да успея навреме.

Касиерката също се разстрои:

— Ама и вие, момчетата, сте толкова разсеяни! Разхвърляни, недисциплинирани… И докога така?

Альошка мълчаливо стоеше до гишето, макар че вече нямаше смисъл да стои.

— Е, и какво да те правя? — каза касиерката.

В душата му трепна надежда.

— Кажи по каква работа пътуваш до Ветрогорск — заповяда касиерката.

Альошка усети, че ушите му се сгорещяват. Сигурно бяха станали розови.

— Ами, има едно момиче… Скоро ще има рожден ден… А във Ветрогорск е онзи музей…

Касиерката леко се усмихна:

— Ясно. Особен случай. Трябва ти Зеленият билет за всички видове транспорт дотам и обратно. Трябва да се върнеш вдругиден, нали?

Альошка сви рамене с огорчение — беше му все едно? Пари нямаше, а особеният билет сигурно струваше много по-скъпо от обикновен.

— Зеленият билет няма постоянна цена — обясни касиерката, — но струва много скъпо — точно толкова, колкото има у себе си пътникът в момента на покупката. До последната копейка. Нямаш ли поне няколко?

Альошка трескаво бръкна в малкото джобче до колана. И напипа монета от три копейки. Тя беше там от миналата година, когато бяха в Крим. Тогава Альошка хвърли в морето всичките си сребърни монети, а тази, медната, остана.

— Ето — нерешително каза той, — но тук са само…

— Дан — прекъсна го касиерката. Изгърмя с тежкия си перфоратор и подаде на Альошка зелено картонено правоъгълниче:

— Билетът е валиден до четири часа вдругиден.

— Благодаря! Довиждане! — викна Альошка и хукна към вратата.

— Момченце! Почакай!

— Но нали влакът ще…

— Не бързай. Вече не ти трябва влак. Като излезеш оттук, ще минеш по преките покрай старата църква и кино „Космос“ и ще излезеш на улица „Далечна“…

Альошка кимна. Не беше чувал за такава улица, но знаеше къде е киното.

— Ще вървиш до края на улицата. Когато свърши, ще продължиш направо, там има пътека. Ще излезеш на брега на реката и ще чакаш там. В четири часа ще дойде параход…

— Параход! — смая се Альошка. — Че реката ни е толкова малка! Там и лодките засядат!

— Стига си спорил, Альоша — уморено каза касиерката. — Върви. Не бързай, но и недей да се бавиш. Параходът ще дойде точно в четири часа.

Альошка си спомни конете на стадиона, погледна обявлението за летящите килими и разбра, че наистина ще е глупаво да спори.

„Имам време да се приготвя за път — помисли си той. — А на леля Даша ще кажа, че сме заминали с Валерка Яковлев на тяхната вила.“

Шеста глава

Улица „Далечна“ беше съвсем стара. Къщичките и оградите тънеха в лопуш. По обраслото с трева платно на улицата ярко жълтееха глухарчета, в канавките никнеха маргаритки. Високи тревни стъбълца стърчаха от пукнатините на дървения тротоар. Тротоарът бе тесен и дъските му меко пружинираха. И нямаше жива душа.

Альошка беше облечен като за поход: със зелената си риза(, стария спортен панталон. За всеки случай си взе якето, с което беше ходил в пионерския лагер. В задния джоб на панталона пъхна два сандвича с масло. Зеления билет държеше в ръка, не се реши да го сложи при сандвичите — можеше да се омаже.

Билетът беше зелен като тополово листо. В ъглите му Альошка различи бледо отпечатани рисунки: самолет, локомотив, параход и автобус. Отгоре имаше черен номер ОС 100743. Под номера с мънички букви беше написано: „За Особени Случаи“. В средата на билета — голям тъмен надпис: „За всички видове транспорт. Дотам и обратно“. И под него: „Ветрогорск“. В долния ъгъл синееше квадратен печат: „Транспортно бюро. Каса №2“. С една дума — съвсем истински билет. Да не повярваш, че струваше само три копейки.

Улицата свърши. По-точно, свършиха къщите, а тротоарът и канавките продължаваха. От двете страни, чак до хоризонта, се простираше тревисто поле. После свърши и тротоарът. Вместо него имаше обрасла с трева пътека. Тревата тихо шумолеше под краката на Альошка.

Струваше му се, че плува в зелено море, само дето нямаше шум на вълни. А тревата шумолеше и безспирно свиреха щурци. Небето с малки бели облачета леко се поклащаше над главата му и сякаш идваше към него.

И изведнъж Альошка видя реката. Но каква река? Малка като тясна уличка. Дъното със златисти песъчинки прозираше през тъмната вода. Летяха водни кончета. По бреговете растяха елхички. Как можеше да дойде тук параход? Дори лодка едвам би се провряла по този ручей.

„Станах за смях! — помисли си Альошка. — Излъгаха ме, пробутаха ми фалшив билет за три копейки. И аз, глупакът, повярвах!“ Той седна до водата и потъна в горчиви мисли.

Но не му се наложи да тъгува дълго. В далечината се разнесе странно пухтене, сякаш в тревата бе заседнал локомотив. Иззад завоя, над високите храсти, се появи голям син комин със сребърни звезди. Коминът бълваше дим.

Альошка скочи.

Параходът изпълзя иззад завоя. Беше бял, двуетажен и навярно изключително стар. Плоското му зелено дъно стържеше по дъното на реката. А огромните гребни колела не се събираха в нея. Те надвисваха над бреговете и с червените си лопати се забиваха в земята, като кършеха храстите. Параходът не плуваше, а пътуваше по реката — като трактор. Приличаше на морско чудовище, което е изпълзяло на брега и се влачи напред.

Альошка гледаше с широко отворени очи и не можеше да повярва в такова чудо. Да вярваш или не, но параходът дойде толкова близко, че момчето трябваше да отскочи, за да не го удари лопатата.

Параходът въздъхна като уморен кит и спря. В същия миг от борда му се плъзна трапът — две дъсчици с напречно заковани летвички, — който опря до самите сандали на Альошка. На входа се появи много едър и много дебел човек с бял параден кител. Имаше светла, раздвоена брада, дълга посивяла коса и червеникаво-мургаво лице с нос, който приличаше на домат. Морската фуражка, съвсем мъничка за такава огромна глава, стърчеше някъде на тила. Альошка веднага се досети, че това е Капитана.

— Младежо! — изгърмя Капитана с глас, от който тревата полегна. — Надявам се, че вие сте пътникът със Зеления билет? Ако е така, каня ви на борда на моя кораб.

Альошка, който все още примигваше учудено, се качи на парахода.

— Поздравявам ви! — провъзгласи Капитана и протегна ръка. — Мног-го, мног-го се р-радвам! Най-после истински пътник! Такъв, за какъвто е предназначен моят параход — той сниши глас и продължи: — Нямате си представа как ми е омръзнало да возя всякакви случайни личности, командировани досадници и безделници-туристи. Ето ги, полюбувайте им се.

Той изви очи към носовата палуба.

Там в плетени кресла се бяха разположили няколко души със сламени шапки. Седяха като в автобус — сложили на коленете си големи чанти, забили поглед право пред себе си.

Капитана иронично изхъмка:

— Проникнаха на кораба чрез всякакви увъртания. С връзки. А сега се сърдят, дето съм променил курса заради пътника със Зеления билет. Нищо, милички, ще потраете…

— Значи само заради мен влязохте в тази рекичка?

— Че как? Още преди два часа получихме радиограма, че вие ще ни чакате в тази точка.

— Но нали… Параходът е толкова грамаден, а реката — съвсем мъничка. Просто не ми се вярва.

Капитана се усмихна със задоволство:

— Дребна работа! Ако стане нужда, моят параход ще прошляпа дори Сахара… Макар че, право да ви кажа, Сахара далеч не е море.

— Разбира се — съгласи се Альошка. — В морето един кораб се чувствува най-добре.

Капитана го погледна одобрително:

— По дяволите! Младежо, вие сте ми мног-го симпатичен. Ако не възразявате, каня ви да обядвате с мен, а после ще ви съпроводя до вашата каюта.

Альошка не възразяваше — толкова беше гладен. Капитана му хареса и изобщо всичко започваше чудесно.

Параходът с пухтене и клатене тръгна на заден ход. А Капитана и Альошка отидоха да обядват.

Зад подредената маса в каюткомпанията седеше мършав моряк с дълго лице и мрачно увиснал нос. Трошеше с вилица едно кюфте.

— Запознайте се — каза Капитана на Альошка. — Моят Старши помощник.

— Добър ден — промърмори Альошка.

Старши помощникът се приповдигна и мълчаливо кимна с глава. После изля в гърлото си чаша айран и с кисел глас произнесе:

— С ваше разрешение аз вече обядвах. Ако не възразявате, ще отида да проверя вахтите.

— Ще ви бъда много признателен — каза Капитана.

Старши помощникът излезе приведен.

Докато го изпращаше с поглед, Капитана каза с дълбока увереност в гласа:

— Това е един досадник и бездарен моряк. Разбирам, че не е хубаво да излагам чужди недостатъци, но нямам сили да мълча. Между другото, именно той взима случайни пътници. По познанство. А когато възразявам, пише жалби до управлението на корабоплаването.

Капитана въздъхна, свали си фуражката, покани Альошка да седне и се напъха зад масата.

Обядваха в мълчание. Капитанът бе потънал в тъжни размисли и понякога въздишаше така, че перденцето на илюминатора се разлюляваше и Альошка виждаше как храстите отвън отминават назад. Клонките им престанаха да драскат стъклото, колелата весело зашляпаха във вода.

Към края на обеда Капитана се поразвесели.

— Мога да ви предложа различни каюти — каза той. — Имаме първа класа, има и луксозни с вана, телевизор и т.н. Но вас бих ви посъветвал да си изберете каютата „суперлукс“. Повярвайте ми, това е най-доброто място за този, който още не е остарял. Много пъти са ме молили за нея, но аз не разрешавах.

Той заведе Альошка на горната палуба, където край бордовете стояха спасителните лодки. Капитана спря до една от тях и отметна брезентовото покривало.

— Ето! — тържествено каза той. — Тук ще можете да живеете под звездите, тук ще се любувате на водата и бреговете. И освен това… — той сниши глас — тук няма никакви досадници.

— О, чудесно — възкликна Альошка. — Значи ще мога да спя тук?

— Разбира се. Ще наредя да ви донесат гумен дюшек.

… Вечерта настъпи бързо. Залезът пламна над водата и изгоря, появиха се звезди. Техните отражения трептяха във водата като струни. Реката вече беше широка — толкова широка, че бреговете почти изчезнаха от погледа.

Альошка се излегна в лодката. Над него тихо се поклащаше Малката мечка. Той задряма под шума на водата и равномерното пухтене на парахода.

Събудиха го стъпки — внимателни, но тежки, сякаш към него се прокрадваше хипопотам. Альошка бързо седна.

До борда на лодката стоеше Капитана.

— Моля за извинение — каза той с шепот, който разлюля брезентовото покривало. — Надявам се, че не съм ви събудил? Работата е… че… имам един много важен разговор с вас. Тоест предложение… С една дума — не бихте ли се съгласили да ми станете Старши помощник?

Альошка едва не подскочи от изненада:

— Как така?

— Много просто. Старши помощник. Съвсем не е лошо.

— Но… това е толкова трудна работа. Човек трябва да разбира…

— Ще се научите, повярвайте ми! Стига да имате желание!

— Да… Но вие си имате Старши помощник.

— Ще го уволня! — заяви Капитана. — Или ще го сваля на някой необитаем остров. Нека там се пише жалбите. Той е интригант, а не Старши помощник.

Альошка мълчеше. Не можеше да се съгласи, разбира се, но се боеше да не обиди Капитана.

— Съгласете се! — каза Капитана. — Никога през живота си няма да съжалявате. Ще видите такива далечни морета и чудни острови, каквито няма във всички морски романи. Обещавам ви необикновени приключения почти всеки ден. Между другото в устието на река Ел-Будалео и до днес има истински пирати…

— Разбирате ли… — внимателно каза Альошка, — всичко това е чудесно. Но аз имам важна цел, тя е най-главното нещо за мен. Не мога да я изоставя за нищо на света.

— Да — тъжно каза Капитана. — Всеки има свой път. Разбирам ви и не съм ви обиден. Но съжалявам много. Лека нощ.

Альошка се събуди късно. По-точно, събуди го Капитана, за да го покани на закуска.

След закуската се качиха на мостика. Утрото беше безоблачно и голямата река блестеше от слънчеви петна. Параходът се отправи към брега.

— Бих могъл да ви откарам до самия Ветрогорск — каза Капитана, — но рейсът ще продължи много дни. Със самолет ще стигнете по-бързо. На половин час път пеш оттук има малко летище. Регистрирайте билета си в касата и веднага ще ви качат в самолета.

На Альошка му беше малко мъчно. Вече се беше привързал към Капитана. Но неговият път го чакаше. И когато носът на парахода се заби в пясъка, той каза:

— Довиждане. Щастливо плаване.

— Щастлив път — каза Капитана.

Седма глава

Параходът се отдалечи от брега и зашляпа надолу по реката. Альошка му махна за сбогом, после преметна якето си през рамо и закрачи по пътеката.

Пътеката прехвърляше ридове, криволичеше между огромни валчести камъни. По тях блестяха люспички слюда. Гъсти шипкови храсти растяха между камъните. Понякога те преграждаха пътеката и Альошка трябваше да се провира през гъсталака.

Измина около километър и излезе на поляна, пожълтяла от глухарчета. В средата й стърчеше каменен стълб. Беше квадратен и масивен като основа на старинен паметник. По него бяха изрисувани бели стрелки и надписи:

Царство зад девет планини

Совхоз „Орадное“

Гори Тилилейски

Русалков вир

Автопарк №4

И други такива. Белите стрелки покриваха целия стълб.

— Гледай ти! — каза Альошка, но не се учуди особено.

В долната част на стълба, малко над глухарчетата, той откри стрелка с надпис:__ „Чисто поле“__. Надписът беше задраскан и над него белееше друг, пресен: „Летище“. Альошка определи посоката и отново закрачи през камъни и шипки.

Не му се наложи да върви дълго. От поредния рид той видя поле, покрито с маргаритки. В отсрещния му край имаше светлокафява къщичка с висока антена, а до нея — още една, изрисувана с червени и бели квадрати. Над нея върху дълъг пилон висеше „ръкав“ за определяне посоката на вятъра: дълъг конус от бял плат с черни напречни ивици. Вятърът беше слаб и „ръкавът“ едвам се поклащаше.

Альошка тръгна през тревата и маргаритките към двете къщички. В тревата или пък в небето чуруликаха птици. Въздухът бе топъл и ласкав, слънцето приличаше. Хубаво беше, но странна тревога обхвана момчето. Отначало не можеше сам да разбере защо, после осъзна — на летището нямаше самолети.

Нито един самолет. Беше съвсем пусто.

С какво щеше да лети?

Всъщност един самолет стоеше до къщичките. Но не беше пътнически, по-скоро спортен или учебен — мъничък, лек, като че ли полупрозрачен. Високата трева го скриваше до половината и Альошка не можа да го разгледа както трябва. Той бързаше да намери хора и да разбере как може да се стигне до Ветрогорск.

До кафявата къщичка растяха две брези. Между тях висеше люлка, а на нея седеше някакво момче. Беше русо, рошаво и дребно, по-ниско от Альошка. Носеше спортна бяла фланелка със синя ивица около яката. И беше извънредно мургаво. На коленете му лежеше щурманска чанта-планшет, съвсем малко по-тъмна от тънките му изподраскани крака.

„Ех как е почернял! — помисли си Альошка. — И косата му е изрусяла. Сигурно е син на някой летец от Юг. По нашите места само в края на лятото можеш да почернееш толкова, и то ако се стараеш много. А през юни няма начин…“

Момчето не забеляза Альошка. Седеше с наведена глава и лениво се полюшваше: досегне земята е върха на сандала си и лекичко се отблъсне.

„Да го попитам кога са самолетите за Ветрогорск?“ — помисли си Альошка, но в същия миг забеляза на вратата на къщичката две табелки. На едната пишеше „Каса“, на другата — „Диспечер“.

Альошка изтича и бутна вратата.

Видя в коридора прозорчето на касата. Беше затворено. Альошка почука нерешително, но никой не отвори. Обърна се към вътрешната врата. Върху черната тапицерия белееше табелка с надпис: „Вход за външни лица забранен“.

Какво да прави сега? Да излезе и да попита момчето? Но то не е нито касиер, нито диспечер. Альошка събра кураж и бутна вратата.

В стаята, пълна със странни апарати и радиопредаватели и телефони, зад голямата маса седеше Диспечера. Беше с бяла риза. Синьото му сако с нашивки висеше на облегалката на стола, а фуражката лежеше върху купчина листове. Диспечера гризеше сърдито една ябълка и драскаше с червен молив в голяма тетрадка. Не забеляза влизането на Альошка.

— Добър ден — каза от прага Альошка, обръщайки се към плешивото теме на Диспечера.

Диспечера престана да дъвче, но продължи да пише. Той попита:

— Какво има?

При всички положения Альошка трябваше да се обърка от такава нелюбезност. Но вместо да се смути, момчето се поразсърди.

— Трябва да стигна до Ветрогорск — високо каза той.

— Виж ти! Друго?

— Друго… няма — отвърна Альошка малко по-тихо.

— Тогава какво искате от мен?

— Ами… исках да регистрирам билета си, а касата е затворена. Исках да ви питам…

— Днес няма самолети — каза Диспечера.

Той вдигна глава и си сложи фуражката. Имаше гъсти вежди и мощна квадратна брадичка.

„Суров човек — помисли си Альошка. — Сигурно е бивш летец от полярната авиация.“ Общо взето, Диспечера му харесваше. Но казаното от него — никак!

— Няма самолети. Ясно ли е? Толкоз.

— Какво ще правя тогава? — жално попита Альошка.

— Виж, това не знам.

— Но аз непременно трябва да стигна до Ветрогорск.

— На който непременно му трябва, той ще дойде навреме. И ще пътува по разписание. Нашите рейсове са само сутрин.

— Не знаех. Казаха ми, че може по всяко време.

— Кой ви е казал тази глупост?

Альошка искаше да обясни за Капитана, но си помисли, че за Диспечера това едва ли ще е убедително. Едва ли той ще се интересува от някакъв непознат Капитан.

— Днес няма самолети — каза Диспечера. — Нито един.

Альошка се почувствува много обиден и отново се разсърди.

— Чак пък нито един! Един във всеки случай видях. Тук, съвсем наблизо.

— Виж го ти! Видял! Този самолет е специален, за особени случаи.

— Моят случай е именно особен!

— Тъй ли? — иронично се усмихна Диспечера. — Как ще го докажеш?

— Имам билет — смело каза Альошка. — Ето такъв.

Той направи крачка към масата и сложи пред Диспечера Зеления билет.

— М-да… — каза Диспечера. Почеса с молива лявата си вежда, отвори широко очи и оглушително извика: — Маша!

Иззад апаратите се появи девойка със синьо пилотско кепе.

— Маша — строго каза Диспечера, — моля ви, излезте на полето и помолете някого да намери… или пък сама се постарайте да намерите и доведете тук Летеца за Особени Поръчения.

„Уха!“ — помисли си Альошка.

— Така ли? Добре — объркано каза девойката. Токчетата й затракаха към вратата. На прага тя се обърна и въпросително погледна Диспечера, а той вдигна вежди чак до козирката и леко сви рамене, сякаш искаше да каже: „Какво мога да направя?“

Девойката излезе.

„Ето това е! — мислеше си Альошка. — Значи ще летя заедно с Летеца за Особени Поръчения!“ Представи си как в диспечерската централа влиза висок пилот със синя униформа и златни нашивки, с големи ръкавици в едната ръка и шлем с предпазни очила в другата. Влиза и казва: „Готов съм. Къде е пътникът?“

Ами ако не каже? Ако не поиска да вземе Альошка?

Влезе момчето — същото, което Альошка бе видял на люлката. Държеше в отпуснатата си ръка дългия каиш на планшета. Планшетът се влачеше по пода.

„Сега Диспечера ще го прати да търси Летеца“ — помисли си Альошка.

Диспечера попита:

— Къде е това Ветрогорск?

Момчето леко се усмихна, отмести поглед встрани и изду устни, сякаш искаше да каже: „Ехе…е.“

— Ясно — каза Диспечера. — На картата има ли го?

— На моята го има — звънко отговори момчето.

— Питам за нормалните карти — каза с раздразнение Диспечера.

— А, не…

— Колко време трябва да се лети дотам?

Момчето подритна с крак планшета и той се залюля като махало.

— Кой може да знае това? — бавно отвърна то. — Всеки път различно. Нали разбирате…

— От тези ваши номера не разбирам… И изобщо нямам желание да те пускам. Заради твоите фокуси…

— Че какво толкова съм направил? — невинно попита момчето.

— А кой пикира над камиона? Да не би аз?

— А те защо откраднаха кученцето на момчетата?

— Ти вкара камиона в канавката.

— Там му е мястото.

— Можеше да стане авария. Нещастен случай. Това разбираш ли го?

— Ако децата бяха останали без кученцето си, това наистина щеше да бъде нещастен случай. Това разбирате ли го? — дръзко отвърна момчето.

Момчето се харесваше на Альошка. Беше смело, макар и дребно. Но разговорът им с Диспечера беше неразбираем. Ясно беше, че момчето е направило някаква пакост, едва не е предизвикало авария с някакъв камион и затова не искат да го пуснат някъде — може би на кино? В края на краищата всичко това не засягаше Альошка.

„Но къде е Летеца?“ — мислеше си той.

Диспечера каза на момчето с глас, в който се долавяше леко ръмжене:

— Пр-рестани да риташ служебната чанта. И застани както следва, когато разговаряш с дежурния Диспечер.

— Слушам! — мигновено се отзова момчето. Ловко прехвърли през рамо каишката на планшетката си, събра пети, подръпна сините си къси панталонки и отпусна ръце по шевовете.

— Така трябва — промърмори Диспечера. — Съвсем си се разпуснал.

Тихо, но ясно момчето каза:

— Застанал съм както следва. Моля ви да се обръщате на „вие“, когато разговаряте с Летеца за Особени Поръчения.

„Майчице!“ — мислено възкликна Альошка.

Носът и ушите на Диспечера станаха виолетови. Столът заскърца, когато той се изправи. Альошка си помисли, че сега Диспечера ще заръмжи като мечка. Но той само каза с обиден бас:

— Слушай…те задачата.

— Ест! — отвърна Летеца за Особени Поръчения.

— Вие… ще откарате в град Ветрогорск пътника със Зеления билет. И ще се върнеш… върнете… Кога ще може… те да се върнете?

— Трудно е да се каже. Както се получи.

— И да се върнете при първа възможност. Ясно ли е?

— Ясно, другарю Диспечер. Свободен ли съм?

— Свободен с… те.

Малкият пилот се обърна към Альошка, погледна го сериозно и каза:

— Да вървим. Не забравяй билета.

Тръгнаха към самолета. Летеца крачеше пред Альошка и косеше с планшета си главичките на маргаритките. Альошка отново се чувствуваше много особено.

Летеца се обърна, спря и тихо попита:

— Страхуваш ли се?

— Не, не… Само че не очаквах. Не знаех, че си Летец.

— Не се бой. Самолетът ми е добър. С него не може да се случи нищо лошо.

Едва сега Альошка можа да разгледа лицето му както трябва. Съвсем обикновено лице, дори мъничко познато. Такова едно момчешко, с големи очи, с ясен поглед без капка насмешка. Можеше да се подсмихне и да го изгледа снизходително: „Уплаши се, а?“ Или да се изфука пред стреснатия пътник — нали беше Летец. Но това момче съвсем не се фукаше.

— Не се бой. Ще стигнем нормално, ще видиш.

— Аз не се боя — каза поуспокоен Альошка. — Само се учудих.

— Отдавна ли си на път?

— Втори ден.

— И още можеш да се учудваш? — засмя се Летеца.

— Ами да — отвърна също със смях Альошка.

Самолетът беше обшит с някаква сребриста материя. Опашката и крилете му блестяха под слънцето. Тъмните ребра на корпуса прозираха през обшивката.

„Като играчка е — помисли си Альошка. — Сигурно мога да го приповдигна с една ръка.“ Но вече не се страхуваше. Е, почти.

На вертикалния стабилизатор беше написано със сини букви „ОСА“.

— Това означава „Особена служба на авиацията“ — обясни Летеца. — И всички наричат самолета ми „Оса“. Заради тези букви. Според мен е глупаво. Съвсем не прилича на оса.

— Разбира се — съгласи се Альошка. — Осата е цялата на райета. И е зла. А твоят самолет е красив.

— Аз го наричам „Водно конче“ — смутено каза Летеца.

Той вдигна прозрачния капак над кабината, отвори вратичката.

— Седни на задното кресло. Аз ще пусна мотора.

Альошка се пъхна в кабината. Самолетът клекна и запружинира под тежестта му. Креслото се оказа малко твърдо, от пластмаса, но можеше да се седи.

Летеца отиде до витлото. Подскочи, хвана едната лопата и увисна на нея, като риташе с крака. Лопатата бавно се отпусна надолу. Летеца се напъна и я завъртя. Витлото се завъртя и почти в същия мит се стопи във въздуха — превърна се в обсипан със слънчеви искри прозрачен кръг. Момчето отскочи и се засмя. Тревата под крилете полегна, кабината затрептя и се изпълни с тихо бръмчене.

Летеца се приближи до вратичката. Вятърът от перката разроши косата му. Той се обърна към къщичката, вдигна ръка, после скочи в кабината, затръшна вратичката и спусна похлупака.

— Тръгваме — весело каза той.

Осма глава

Самолетът се издигна почти без разбег — сякаш просто подскочи и литна. Летището изчезна надолу и къщичките станаха съвсем мънички.

На Альошка му бяха нужни десетина минути, за да свикне с летежа. Беше летял и преди с Ил–18, когато той и майка му пътуваха на юг. Но тогава не беше толкова интересно и почти нищо не се виждаше. Само над морето и при кацането се усещаше леко люлеене. А тук — горе, беше небето с пухкавите облаци, долу зелената земя с тъмна гора и светли ливади. И ги заобикаляше хоризонтът: син, мъглив, толкова огромен, какъвто никога не може да го видиш от земята.

Самолетът понякога се накланяше към едното или другото крило. Понякога изведнъж пропадаше, сякаш се спускаше по стръмна пързалка. Но в това нямаше нищо страшно, дори беше весело. Моторът пърпореше като шевна машина, насрещният вятър съскаше в стъклата.

Альошка погледна към Летеца. Пилотското кресло беше по-ниско от пътническото и силно наклонено назад. Летеца управляваше почти легнал.

Альошка виждаше над пластмасовата облегалка тила му, раменете и високо вдигнатите колене, които мърдаха, когато Летеца натискаше педалите. Летяха на юг и слънцето светеше почти срещу тях. Косата на летеца пламтеше в лъчите му, а коленете блестяха като кафяви кестени.

— Летец — повика го Альошка, — къде си почернял толкова?

— Тук — отвърна Летеца, без да се обръща. Вдигна ръка и чукна с пръст похлупака: — Това е плексиглас. Пропуска всички лъчи, не е като обикновеното стъкло. А аз летя под самото слънце.

— Често ли летиш?

— Налага се.

— Нали може да разговарям с теб? Или по време на полет е забранено?

Летеца обърна глава и се усмихна:

— Може. Само че не те чувам добре, моторът ми пречи. Ако искаш, ела при мен.

Между пилотското кресло и стената на кабината имаше тясна пролука. Альоша се провря там и приклекна.

Пред тях се поклащаше хоризонтът. Слънчевите лъчи светеха право в лицето. Альошка замижа.

— Не ти ли пречи слънцето? — попита той.

— Свикнал съм.

Наистина светлите очи на Летеца гледаха право напред, без да се присвиват. Две мънички слънца горяха в тях.

— Далече ли е Ветрогорск?

— Ще пристигнем по здрач.

— Ау! Не може ли по-рано? Трябва да стигна до Музея, преди да го затворят.

Летеца поклати глава:

— Няма смисъл да опитваме.

— Защо?

— Не разбираш ли? Та ти вече си съвсем в приказката. А приказките си имат свои закони. Във Ветрогорск може да се кацне само след залез слънце.

— А със свръхзвуков самолет?

— Ако щеш със свръхзвуков, ако щеш с летящ килим, с балон, с ракета… Докато слънцето не е залязло, Летеца не може да види града.

Альошка помълча, събра кураж и зададе най-важния си въпрос:

— Слушай… Ти наистина ли си летец? Съвсем истински? Не се обиждай, че те питам…

— Не се обиждам — отвърна сериозно Летеца. — Щях да се обидя, ако ме беше попитал преди полета. А ти не се побоя да летиш с мен.

— Та аз и сега не се боя. Просто ми е интересно — ти как работиш, като възрастните пилоти ли?

— Почти. Е, не съвсем… Моите рейсове са други. Аз съм Летец за Особени Поръчения.

— Но това е много по-важна работа, отколкото за обикновен летец, нали? Нали Особените Поръчения са най-трудните?

— Не винаги. Те просто са Особени.

— А защо назначиха точно теб на тази работа? Ти… нали не си съвсем голям? Важните работи обикновено ги възлагат на възрастни.

Летеца въздъхна:

— Възрастните не могат. Често се налага да летя в различни приказки, а възрастните не се оправят в тях. Винаги могат да объркат нещо.

— Нима няма възрастни, които да разбират от приказки?

— Има, разбира се. Но те не умеят да пилотират самолети.

— А такива, които умеят да пилотират и разбират от приказки?

— Не знам… Чувал съм за един само. Но той е живял отдавна. Бил летец-изтребител и загинал в бой с фашистите. Самолетът му паднал в морето…

Летеца замълча. Альошка също. Помисли си, че Летеца е тъжен и не се реши да го разпитва повече. Под тях се стелеше синкава, четинеста гора.

— Виж — каза Летеца. — Това е Тилилейска гора номер 11. Какво ли няма там! Само Червените шапчици са към десетина. Толкова заядливи момичета! Мислят си, че щом за тях е написана приказка, та могат да се перчат като големи актриси! И все се карат, пищят за някакви дреболии, само дето не се сбиват…

— Виж ти-и… — прошепна Альошка. — А какво има друго?

— Виждаш ли онзи път? По него всеки ден се търкаля Житената Питка. Точно в дванайсет часа, можеш да си сверяваш часовника по нея. И, разбира се, всеки ден я срещат и Заекът, и Вълкът, и Мечката…

— И всеки ден ли я излапва Кума Лиса? — попита с жалост Альошка.

— Ти пък! Питките поумняха, не влизат сами в устата. В гората има още и два таласъма, една пещера с джуджета и осем говорещи бухала. Два от тях дори знаят да четат…

Долу на пътя нещо заблестя под слънцето.

— Сребърният рицар! — зарадва се Летеца. — Гледай!

Альошка се вгледа. Наистина по пътя препускаше в тръст рунтав жребец, яхнат от воин с островърх шлем и сребриста броня. Изглеждаше мъничък, като конник-играчка от кутийка с оловни войничета. На върха на тънкото като сламка копие се развяваше пъстро знаменце. Белият щит отразяваше слънчевите лъчи като малко огледалце.

— Веднъж конят му си беше наранил крака — каза Летеца. — Наложи се да го откарам до Синьото царство. Рицаря, разбира се, не коня. А той е толкова грамаден и носи толкова желязо! Добре, че самолетът ми е нечуплив, иначе сигурно щяхме да се разбием.

— А той наистина ли е нечуплив? — предпазливо полита Альошка.

— Разбира се! Да знаеш какви номера съм правил с него! Искаш ли да видиш?

— Искам — без особена сигурност в гласа отвърна Альошка.

В същия миг самолетът рухна надолу, небето и земята се завъртяха със страшна скорост, а сърцето на Альошка хлътна някъде в стомаха.

„Край на приказката“ — помисли си той, замижа и стисна зъби, за да не извика.

Но полетът веднага се изравни. Альошка отвори очи. Летяха съвсем ниско, жълтият път се носеше под самолета. Мярна се Рицаря. Альошка успя да забележи, че той им маха с бронираната си ръка.

Самолетът започна да набира височина. Сърцето на Альошка биеше като оркестров барабан.

— Уф! — въздъхна той.

Летеца го погледна весело:

— Браво! Мислех, че ще се уплашиш, а ти дори не извика. Рицаря на два пъти извика: „Майчице!“ Нали е толкова тежък, та трябваше да се снижавам бързо и на, извика. Питам го: „Как ще се биете със Змея, като ви е страх от самолет?“ А той: „Змеят, вика, е друго, свикнал съм. А при теб вече няма да се кача за нищо на света.“

— Значи той се е бил със Змея? — попита Альошка.

Гласът му още трепереше.

— Те се бият всяка седмица, още от стари времена. Змеят вече е много стар, от деветте му глави са останали само пет. И на една от тях вместо око има автомобилен фар. Все подава молба за пенсия и всеки път му отказват. Викат му: „Ако искате, ще ви настаним в зоопарка, в клетка с всички удобства, но пенсия не можем да ви дадем, не сте човек.“ Виж Баба Яга получи пенсия за инвалидност. Нали кракът й е костен.

— Ти и нея ли познаваш? — с уважение попита Альошка.

— Веднъж я карах в града, искаше да й ремонтират къщичката. Злобна баба. Все ми мърмореше, че неправилно управлявам самолета. Викам й: „Бабо, това все пак е самолет, а не метла.“ А тя знаеш ли какво вика? „Да ми беше паднал, когато още имах зъби!“ Че написа и оплакване до Диспечера, задето не съм разговарял с нея вежливо.

— А защо Диспечера ти беше толкова сърдит? Пак за някоя приказна история?

— Не, ако беше приказка, той нямаше да се меси… Тук едни момчета имаха кученце в двора си. В онова селце, близо до летището. Някакви хора минаваха оттам с камион, видяха кученцето, грабнаха го и — в каросерията. Искаха да го вземат. Е, момчетата се развикаха, хукнаха след тях, но къде ще догониш камион? Тогава ги видях.

— Догони ли камиона?

— Че как? Минах отзад, увиснах на бръснещ полет над каросерията, измъкнах се на крилото, хванах кученцето зад врата и се прибрах в кабината. Шофьорът се уплаши и заби камиона в канавката. После Диспечера изобщо не искаше да ме допусне до полети. — Летеца изведнъж се усмихна, но не иронично, по-скоро тъжно. — Допусна ме, разбира се. Нали няма други.

— Слушай — нерешително попита Альошка. — Всъщност ти как стана Летец за Особени Поръчения? Или е тайна?

— Не е тайна. Мога да ти разкажа, ако ти е интересно.

— Разбира се!

— Само че… Да, имаме достатъчно време. Дай първо да отидем до Антарктида.

Альошка вече беше решил да не се учудва на нищо. Затова каза само:

— Но там сигурно е много студено.

— Никак.

Летяха още известно време, после самолетът изведнъж се сниши над огромна зелена пустош. Беше в покрайнините на някакъв град. Самолетът кацна и почти потъна в буренака.

Летеца отвори вратичката и скочи в бурените. След него скочи Альошка. Краката му бяха изтръпнали и той затъпка на място, за да ги раздвижи. После делово попита:

— Принудително кацане?

— Пристигнахме — тихо каза Летеца.

Отначало Альошка не разбра. Озърна се, примигна и нерешително каза:

— Че каква Антарктида е това?

Наоколо имаше репеи, коноп, пелин, който миришеше на горчив летен зной. В сивата мараня на хоризонта се виждаше градът.

И беше тихо.

Толкова беше тихо, че дори упоритото цвъртене на трудолюбивите скакалци не можеше да пропъди тишината. Тя струеше отвсякъде и сякаш ги взимаше в плен.

Недалеч от самолета в гъсталака стърчаха останки от дървена ограда и два кола с наполовина откъсната вратичка.

Летеца се приближи до единия, облегна се и попита:

— Чуваш ли колко е тихо?

На Альошка дори му стана страшничко.

— Като на друга планета — каза той.

— Или като в Антарктида… преди да я открият.

— Но това… все пак не е Антарктида.

Летеца не отвърна. Погледна към далечината и попита:

— Виждаш ли града?

— Да.

— Това е Колоколцев. Ние живеехме там.

— Кои „ние“?

— Ела.

Альошка се приближи, а Летеца се отдръпна от стълба и откри четири имена върху старото дърво — някога ги бяха изрязали с ножче:

АНТОН

АРКАШКА

ТИМА

ДАНИЛКА

— Антон съм аз — каза Летеца. — А другите бяха мои приятели.

— Бяха? — попита Альошка. — А сега?

Летеца го погледна със сериозните си очи:

— Искаш ли да ти разкажа?

Альошка почувствува нещо тревожно и бързо кимна.

Девета глава

— Ние играехме тук — каза Летеца. — Нали чуваш каква тишина е… Като на далечен остров. Тук беше нашата страна. Ето виж: „Ант… Арк… Ти… Да…“ Съедини първите срички от имената ни — и ще получиш нейното име. Разбира се, че това не е истинската Антарктида. До истинската не бихме могли да стигнем дори и с моето „Водно конче“. Пък и не искахме. Толкова хубаво ни беше тук!

Беше им толкова хубаво, когато се събираха и четиримата! Мъничкият Антон с големите очи, който говореше най-тихо от всички и умееше да измисля най-много интересни неща; набитият, деловит Аркашка — той пръв измисли как да сваля от небето летните звезди: Като намажеш горната част на едно балонче с крем-карамел и го пуснеш към небето на дълъг конец — звездичката залепваше за крема и я издърпваха долу (понякога тя прогаряше балончето и то се пукаше, но рядко); беше с тях и слабичкият, рус Тима, който умееше да дресира скакалци, и луничавият златокос Данилка — верен приятел и весел художник. Именно той нарисува на оградата палавите опашкозайци и хитрия звяр Крокопудра. Всички тези зверчета после избягаха от дъските и се заселиха в гъсталака.

Хубаво им беше в тази пустош, макар наоколо да никнеше само буренак, макар да имаше само една стара ограда.

Само да поискаш — и пустошта се превръщаше в неизследвана страна. В гъстите гори подскачаха и се веселяха опашкозайците — полузайци полуджуджета с маймунски навици, а хищният, но надарен с чувство за хумор Крокопудра организираше засади и приключения. В заплетените пещерни лабиринти, озарени от загадъчно светещи сталактити, можеха да се открият подземни градове. А в Зеления залив винаги чакаше в пълна готовност ледоразбивачът „Синият кит“ — плавай с него на север или на юг, както пожелаеш.

И всичко това беше не измислено, а истинско.

Защото някъде тук, в пустошта (може би под основите на разрушената тухлена къща) живееше една стара, стара Приказка. Но никой от четиримата не предполагаше това. Те просто си играеха — нищо повече.

И никога не се караха. Само веднъж възникна спор. Тима искаше да превърне малахитовозелените скакалци — обитателите на пустошта, в мънички цигулари, а упоритият Аркашка доказваше, че от тях трябва да се направи конница.

— На кого е притрябвало твоето цигу-мигу! — възмущаваше се той.

Обиденият Тима примигваше с белите си ресници и тихичко говореше:

— Ама слушай, защо да е цигу-мигу? Та нали не може съвсем без музика?

— А без коне може ли? — извика Аркашка и размаха ръце. — Как ще догоним Черния рицар? Как ще воюваме с кенгулапите? Крокопудра ли ще яхнем? Или твоите цигулки?

— Момчета, какво ви е? — изведнъж възкликна звънко Данилка. Извади от джоба си парче тебешир и нарисува върху оградата четири буйни коня — на същото място, където преди седеше Крокопудра.

— Уха! — каза Аркашка.

Заразглежда конете. После се сепнаха — а къде е Антон. Обърнаха се и Аркашка се учуди:

— Какво ти е?

— Нещо в окото ли ти влезе? — разтревожи се Данилка.

— Да не си се ударил? — тихо попита Тима.

Антошка смутено се усмихна и извърна глава:

— Вие пък… Само се изплаших. Помислих си, че ще се скарате.

— Антошка, какви ги измисляш? — каза най-верният приятел Данилка. — Как можем да се скараме? Нали сме Антарктида?

Антошка се усмихна:

— Ама аз разбирам. Просто ми се стори…

Вече бе настъпила вечерта. Старата-стара Приказка отиде да си почине и вълшебните джунгли изчезнаха: наоколо имаше само обикновен коноп и репеи. Но тишината бе все същата, като на неоткрити острови. Тихо слязоха от оградата и тихо се стопиха в здрача четирите бели коня. А момчетата не забелязаха нищо. Седяха, прегърнали се през обгорелите си от слънцето рамене, преплели изподраните си в джунглите крака, склонили глави. Толкова близко един до друг, че косите на Тима и Данилка докосваха бузите на Антошка.

Антошка прошепна:

— Знаете ли кое е най-хубавото на света? Това, че всички ние живеем заедно, в един и същ град. Иначе как изобщо щяхме да живеем?

— Е, как… замислено подхвана Аркашка, но изведнъж изпищя: — Олеле! — И скочи.

В джоба му имаше кибритена кутийка, а в нея звездичката, хваната с балонче още вчера. Тя най-сетне бе прогорила кутийката, после джоба и клъвна Аркашка по крака. И той изпищя.

Скочи, изтърси я от джоба си и тя засия в тревата.

— Ух, каква е!… — възкликна Данилка.

Вдигна звездичката и започна да я прехвърля от ръка в ръка като горещо въгленче. После замахна и я запрати към небето. Звездичката литна нагоре и се изгуби сред останалите звезди, които вече пронизваха синкавия здрач.

В тишината проникнаха кръглите, пружиниращи удари на големия градски часовник — десет пъти.

— Олеле! — каза Аркаша, който все още разтриваше опарения си крак. — Вече било късно. Да не си изпатим вкъщи.

Те се хванаха за ръце и хукнаха през храстите към мигащите светлини на града.

Не, те нито веднъж не се скараха. Случи се Друго.

— Какво именно? — тревожно попита Альошка. Летеца седна, облегна се на счупената врата и вдигна към Альошка малко виновни очи:

— Ако знаех само… Никога, за нищо на света нямаше да замина на този лагер. Но не можех да знам, че ще стане такова нещо. Родителите ми ме уговориха. Татко трябваше да замине в командировка, мама имаше изпити, и те решиха да ме пратят в пионерския лагер, за да имат по-малко грижи. Отначало, разбира се, се съпротивлявах. Но ме уговориха… Нали беше само за три седмици. Три седмици аз, разбира се, не изтраях, върнах се след две. Но въпреки това закъснях, вече ги нямаше.

— Кого?

— Аркаша, Тима и Данилка… Разбираш ли, бяха заминали за различни градове.

— Всички наведнъж?

— Аз също никога не съм мислил, че такова нещо е възможно — тъжно каза Летеца. — Всички наведнъж. Бащата на Аркашка го бяха прехвърлили на работа на строежа в Голубие Холми. Родителите на Тимка получиха покана от новия театър в Ясноград, те са артисти. А майката на Данилка замина с него на село.

Малкият летец Антошка помълча и изведнъж се удари с юмрук по коляното:

— Ох, ако знаех само!…

— А какво можеше да направиш? Да речем, че не беше отишъл на лагер. Но момчетата все едно щяха да заминат.

Антошка поклати глава:

— За нищо на света! Щяхме да измислим нещо. Щяхме просто да се хванем за ръце и никой нямаше да може да ни раздели. Когато бяхме заедно, можехме всичко. А тогава… Аз съм виновен за всичко!

Альошка помисли, че Летеца ще се разплаче и бързо каза:

— Ти пък! Не си чак толкова виновен.

Антошка го погледна и замислено каза:

— Зная, че не съм. Защото после направих всичко, което можех да направя.

След като изгуби приятелите си, Антошка разбра, че от сълзите полза няма да има. Но понякога те сами пареха очите му. Антошка тъгуваше много за Данилка, Тима и Аркашка, но различните хора тъгуват различно. Някои само седят, готови да вият срещу луната, а други започват да търсят изход. Антон започна да търси изход.

И Голубие Холми, и Ясноград, и селото на Данилка бяха далеч от Колоколцев. Не можеш да стигнеш пеш. Дори и с влак се пътуваше дълго. Антошка разбра, че е нужен самолет. И то не обикновен самолет за пътници с билети — с него не можеш да пътуваш всеки ден дотам и обратно. Пък и около селото на Данилка нямаше летища.

Нужен му беше собствен самолет — лек, бърз и малък. Такъв, който да кацне върху обраслия с бурени пущинак, върху момчешката Антарктида.

Но самолетите не са моркови, не растат по лехите. И не се купуват от магазин, ако ще цял живот да си спестяваш парите за сладолед. Затова Антошка отвори шкафа на баща си и извади навитите на рула чертежи.

Иван Фьодорович Тополков, бащата на Антошка, ръководеше кръжока по авиомоделизъм в Пионерския дом. Често се бе мъчил да обясни на сина си какво е това елерон, шаси, фюзелаж и ъгъл на атаката. Но дотогава Антошка не се бе интересувал особено от авиация. А сега се наложи…

Избра чертежите на най-красивия авиомодел. Но все пак това беше модел, а не истински самолет. Затова Антон взе черен туш и към всички размери върху чертежа добави по една нула. Размахът на крилете стана не един, а десет метра, дължината на корпуса не шестдесет сантиметра, а шест метра. Над корпуса момчето старателно начерта кабина с прозрачен похлупак.

Разбира се, измамата е лошо нещо — на Антошка това му бе напълно ясно. Но какво му оставаше? И той си мислеше, че и него са го излъгали, когато не са му писали в лагера за заминаването на приятелите му.

Баща му беше в командировка и занятията в кръжока се водеха от отговорника Сеня Лапочкин, който учеше в десети клас.

Антошка занесе чертежа в Пионерския дом и го даде на Сеня:

— Ето… Татко нареди да го построите, докато се върне от командировката.

Сеня разгърна листа и подсвирна:

— Че това не е модел, а цял Ту–104! За какво му е такава грамада?

— Не знам — сви рамене Антошка и се изчерви. Неприятно му беше да лъже, още повече че Сеня му харесваше. Но какво можеше да направи? — Не знам точно. Татко май каза, че ще го носят пред колоната на физкултурния парад.

— Хм… Оригинална идея. Само че не разбирам за какво е нужен истински мотор.

— Ами… сигурно за да може витлото да се върти като истинско.

— И кабина. Дори с две седалки.

— Ами защото… — Антошка се изчерви още повече — защото татко обеща да вземе и мен в самолета, когато парадът започне.

Сеня се почеса по тила и подбутна очилата си:

— Какво пък… Момчета! Вижте каква поръчка имаме от Иван Фьодорович! Ще се справим ли?

Дойдоха момчетата — големи и сериозни. Погледнаха и казаха, че ще се справят.

Строяха самолета в двора, защото после нямаше начин да го изнесат от стаята — не можеше да мине през нито един прозорец или врата, а директорът на дома нямаше да разреши да къртят стената. През цялото време Антошка се въртеше наоколо и гледаше как върви работата, а нощем в леглото мечтаеше за полети и срещи с приятелите си. Преди да заспи, притискаше лице към възглавницата и шепнеше:

— Лека нощ, Тима, лека нощ, Аркаша, лека нощ, Данилка. Не тъгувайте. Скоро ще долетя да ви взема…

Сглобиха крилете и корпуса на самолета от твърди летви и ги обшиха със сребриста материя. Моторът и колелата бяха от стар моторолер. Когато за пръв път го изпробваха в действие, по двора се понесе истински вятър и самолетът се приповдигна върху пружиниращото си шаси.

— Леко, да не отлети наистина! — каза Сеня и сърцето на Антошка се разтуптя.

Иван Фьодорович Тополков се върна от командировката си малко преди физкултурния празник. Беше много учуден, когато видя в двора сребристия самолет. Антошка беше изписал нулите много добре и баща му не разбра нищо. Реши, че сам е объркал размерите и се ядоса на разсеяността си, но не се разстрои. Наистина никак не беше лошо да изнесат тази крилата грамада пред парадната колона и да шашнат целия град.

А бъдещият летец Антошка Тополков страшно се вълнуваше. Не мислете, че се боеше от предстоящия полет! Страхуваше се, че няма да може да излети. Защото самолетът можеше да излети само по време на парада, когато колоната излезе на градския площад. От двора не можеше — наоколо имаше ограда, а над двора жици.

Сутринта, преди началото на парада, Антошка стисна зъби и си забрани всякакви вълнения. Знаеше, че ако нервничи, няма да излезе нищо.

Самолетът беше толкова лек, че го понесоха само дванадесет души. Наистина, всички те бяха яки момчета от горните класове.

Антошка се люлееше в креслото и галеше ръчката за газа. Още в началото Сеня му каза: „Когато приближим площада, натисни я. Но не много силно, само колкото да се завърти витлото.“

Големи разноцветни знамена плющяха от вятъра, свиреха блестящи тръби, биеха барабани. Антон сложи крака върху педалите, хвана с дясната ръка лоста за управление, с лявата — ръчката за газа. За секунда почувствува страх, но веднага си представи как ще учуди Аркашка и как ще зарадва Тима, и как ще развесели Данилка, като долети при тях със собствен самолет. И страхът си отиде. Антон затвори прозрачния похлупак над кабината. Къщите се раздалечиха и пред него се откри простора.

„Ф-р-р-р!“ — витлото рязко, като огромна перка на вентилатор, се завъртя. „Хайде“! — заповяда си Антошка и натисна „газта“. Самолетът се приповдигна и завибрира.

— Ей! Ей! — завикаха отдолу. — По-леко!

— Добре — отвърна Антошка и увеличи оборотите.

Самолетът се понесе напред, сряза с края на крилото голям грозд балони над колоната и на бръснещ полет полетя над главите. Антошка издърпа лоста за управление. Площадът се отдалечаваше бързо и плавно. Разбира се, Антон не чуваше виковете. Виждаше само как хората махат с ръце. Навярно бяха сметнали, че полетът е бил подготвен специално за празника.

„Ох, как ще си изпатя вкъщи!“ — помисли за миг Антошка и веднага забрави за това.

Празничното тъмносиньо небе се разгърна над него. Земята стана огромна, краищата й се губела в далечни-далечни мъгли. Някъде на север, зад мъглите, беше Голубие Холми и Антошка насочи самолета натам. Правеше всичко така, както пишеше в книгите за летци. И самолетът го слушаше!

— Мое добро водно конче… — каза му Антошка.

Самолетът летеше над северните покрайнини на Колоколцев. Антошка видя своя дом, училището, езерото, в което момчетата ловяха шарани, бялата кула на музея със старинния часовник. А зад последната улица започваше зеленото поле на Антарктида.

И изведнъж моторът спря.

Отначало започна да работи все по-тихо и по-тихо, оборотите на витлото ставаха все по-редки — сякаш някой пред кабината размахваше ръце в молба за помощ. Горивото в резервоара се свършваше — та нали никой не бе готвил самолета за дълъг полет, а самият Антошка не се сети да провери.

Самолетът се наклони напред и полетя към земята.

Антошка не се изплаши. Тоест, изплаши се, но не от това, че ще се разбие, а че сега ще му вземат самолета и той никога, никога няма да може да отлети при момчетата.

Сравнително лесно беше да приземи послушната си машина в пустошта. Под крилете прошумоляха бурени. И стана тихо, съвсем тихо. Антошка опря чело е студеното приборно табло и дълго седя така. После чу виковете.

Бяха викове на изплашени хора. Те тъпчеха гъсталаците на Антарктида и идваха към самолета. Между тях беше татко му, директорът на Пионерския дом и класната от тяхното училище Вера Севастиановна Холодилникова. А начело тичаше един милиционер и надуваше свирката си.

Антон излезе от кабината с наведена глава и зачака страшните думи, упреците и наказанията.

— Лошо момче! — каза запъхтеният татко. — Щеше да ме докараш до инфаркт.

Това беше вярно.

— Това е известният на всички Тополков, пръв нарушител на дисциплината в трети „Б“ клас — заплашително произнесе Вера Севастиановна.

Това не беше вярно.

А милиционерът започна да измъква от чантата си бележник и химикалка. Това беше съвсем лошо.

И изведнъж се появи висок строг човек със синя униформа и бяла фуражка. Той хвана Антошка за лакътя, внимателно го привлече към себе си и тихо каза:

— Много ви моля, граждани, успокойте се. И оставете момчето. То се намира под закрилата на Приказката.

— И какво стана после? — попита Альошка, защото Летеца замълча.

— После той ме заведе в една голяма стая с разни карти по стените и всякакви прибори. Сложи ме да седна в едно кресло и попита: „Искаш ли ябълка?“ Аз помислих малко и казах: „Искам.“ Защото наистина бях огладнял. Започнах да ям ябълката, а той ми вика: „Имаме един проблем, Антоне. Едно момиченце се разболя, може да умре. Оставили го вкъщи само и то изяло нещо, което не става за ядене. А никой не знае какво именно и лекарят не знае от какво да го лекува. Трябва да му помогнем.“

Аз, разбира се, мълча, защото не съм лекар. А той пак заговори: „При момиченцето е била неговата плюшена маймунка. Тя е видяла всичко, но не може да говори, нали разбираш?“

Пък аз не разбирах нищо. Тогава той ми обясни, че далеч оттук, на северозапад, има вълшебна гора, а там живее един магьосник, който умее да разговаря с играчки. И попита: „Ще можеш ли да откараш маймунката при него, за да може той да я разпита?“

Точно така попита:

— Ще можеш ли? — И сериозно го погледна в очите. — Не се ли страхуваш?

Антошка не се страхуваше от полета, нито кой знае колко от магьосника. Само се учуди:

— Че няма ли възрастни летци?

Човекът със синята униформа се усмихна:

— Виждаш ли… За да долетиш до вълшебната гора, първо, трябва да повярваш, че тя съществува. Никой от възрастните летци не вярва в приказки.

— А откъде знаете, че аз вярвам? — попита Антошка.

— Знам. Иначе ти и твоите приятели нямаше да измислите Антарктида.

— Добре — каза Антошка и престана да спори. Нали момиченцето можеше да умре? Коя приказка щеше да помогне тогава?

Той сложи на задната седалка на самолета еднооката плюшена маймуна. Механиците напълниха резервоара с гориво. И Антошка полетя за втори път.

— И намери ли магьосника?

— Той изобщо не потрябва. Тая маймуна проговори направо в самолета.

— Сама?!

— Ами да. Каза, че момиченцето било изяло две туби крем за бръснене и нейното, на маймуната де, стъклено око.

— Излекуваха ли го?

— Разбира се. А на мен веднага след това ми се наложи да летя до Тъмното езеро. Там в подводното училище на русалките се беше образувала някаква дупка и те искаха да им докарат водолаз.

— А те, русалките, какви са? — попита Альошка и потръпна.

— Ами какви… Като всички момичета. Само се хилят и се кривят. По-лоши са от Червените шапчици.

— Не те ли гъделичкаха?

— Само да бяха посмели! Взех за всеки случай ей такава тояга.

— А по-нататък?

— Какво по-нататък… Главния Диспечер ме включи в списъка на летците. Каза, че ще ми възлага Особени Поръчения, защото имам вече опит и самолетът ми е много сигурен. Дадоха ми планшет. И униформа ми ушиха, само че не я обичам: тя е от сукно, боде и ми протрива врата…

— Радваш ли се, че стана летец?

Антон сви рамене. После се усмихна:

— Зависи… Един път имахме контролно по математика, а аз — нищо не знам. И изведнъж дежурният от вратата вика: „Тополков при директора!“ Отивам, а там ми дават писмо от Главния Диспечер. Срочен полет. Много навреме го получих, само Вера Севастиановна после нещо мърмореше.

— Значи ти летиш през цялата година, не само през лятото?

— Да. Но в Приказките, в които летя, почти винаги е лято. Сега разбра ли защо съм толкова почернял? — Летеца се засмя и скочи.

— Чакай — внимателно каза Альошка. — Най-важното не каза. Летя ли при момчетата?

Антошка престана да се смее:

— Летях.

Десета глава

Ето как беше.

Той кацна в Голубие Холми и намери Аркашка. Кръглото лице на приятеля му се озари от усмивка.

— Антон! Браво! Завинаги ли си дошъл или на гости?

— Да те взема — каза Антошка. — Ще отлетим при другите. Имам самолет. Истински, честна дума!

Аркашка не се учуди особено:

— Откъде? В Пионерския дом ли го построихте? А у нас в техническия кръжок правят роботи. Искаш ли да ги видиш?

— Друг път — каза Антошка. — Аркашка, какво ти е? Нека побързаме, трябва да отлетим при Тима и Данилка.

Аркашка въздъхна:

— Разбираш ли, в два часа имам кръжок.

— Аркашка, ами Антарктида? — тихо попита Антон.

Аркашка пак въздъхна и си погледна часовника:

— Знаеш ли какво… Отлети първо при Тимка. Разбери се с него и после ела да ме вземеш.

— Какво пък, добре… — каза Антон.

Тима свиреше на цигулка. Музиката излиташе през прозореца и отдалеч се чуваше колко хубаво свири момчето.

Тимка видя влезлия Антон, отпусна лъка и попита:

— Антошка… Наистина ли си ти?

— Искаш ли да се върнем в Антарктида? — попита Антон. — Имам самолет. Честна дума.

Тима погледна първо него, после цигулката си.

— А може ли да я взема? Няма ли да се повреди?

— Ще я опаковаме — каза Антон. — Ще летя внимателно.

В този момент при тях влезе известният баща на Тима.

— Антоша — каза той. — Ще може ли да поговорим като мъже? Насаме.

— Разбира се, чичо Витя — отвърна Антошка.

Излязоха в коридора. Чичо Витя оправи тирантите си върху дебеличкия си корем и развълнувано заговори:

— Виждаш ли… Аз също разбирам какво е това дружбата. Какво са за вас любимите места, любимите игри и тъй нататък. Да… Но Тима е толкова увлечен от музиката. Вече има успехи. Участвува в истински концерт. Той не бива да се отвлича. Заниманията с музика изискват всекидневен труд.

На Антошка му се приплака, но той се сдържа и каза:

— Е, щом е така…

— Винаги ще се радваме да те видим — извика след него бащата на Тимка.

Антошка се приземи на поляната зад селските дворове. Разпита местните момчета и намери дома на Данилка.

Данилка седеше пред вратата и правеше от глина голям весел крокодил. Антошка не успя да каже и дума — Данилка се изправи и се обърна към него, сякаш го бяха повикали. Усмихна се съвсем леко, но очите му и дори луничките засияха:

— Ето. На всички го казах. Знаех, честна, честна дума, знаех, че ще дойдеш. Дори мама не вярваше, а аз, все едно, знаех… Как пристигна?

— Със самолет. Не, наистина! Не се шегувам. Имам малък самолет. Хайде, ще летим до Антарктида!

Данилка продължаваше да се усмихва, но вече не толкова весело:

— Не мога със самолет. Няма да ми разрешат.

— Но този самолет е съвсем безопасен!

— Не е там работата. Лекарят не ми разрешава. Казва, че сърцето ми… абе някаква болест ме е хванала. Затова се пренесохме на село, на по-спокойно. Не ми дават дори да тичам, а на големи височини… съвсем. Ако наруша режима, ще трябва да ме оперират. Мен не ме е страх, но мама много се вълнува.

Какво можеше да се направи? Спре ли сърцето, нито една приказка не може да помогне. И Антошка, който с всички сили се стараеше да се усмихва, каза:

— Не тъгувай. Аз ще долитам. Често…

Той долиташе и при Данилка, и при Аркашка, и при Тима. И всички се радваха. Но там, на новите места, момчетата бяха намерили нови приятели. Такива, които са близо, които винаги ще са до теб. А летецът Антоша Тополков не можеше да бъде с тях. Защото на света имаше и Особени Поръчения.

— И ето летя — каза той на Альошка. — Вече цяла година. Тилилейски гори, царства зад девет планини…

— Интересно е, нали?

— Понякога е интересно, понякога дори е страшно, понякога е весело. Но все едно…

— Какво все едно?

— Разбираш ли… За какво са ми всички тия вълшебни страни? Сам съм. Скучно ми е.

— Защо да си сам? — възрази Альошка. — Нали винаги летиш с пътник?

— И какво от това? Пътникът пристига и си отива. Всеки си има своя приказка и своя пътека. Аз летя в чужди приказки, нямам своя. Моята приказка свърши.

— Защо мислиш така?

— Защото вече няма Антарктида, защото не мога да събера момчетата. А най-хубавата приказка е онази, в която намираш приятел.

— Вярно е — каза Альошка. — Знаеш ли, Летецо, трябва ти втори пилот.

— Не — каза Летеца. — Пилот не ми трябва. За него ще бъде второто кресло — къде тогава ще седне пътникът? Виж, ако имаше такъв човек като Данилка или Тима, или изобщо… Такъв, който да бъде до мен, в едно кресло. Нямаше да ни бъде тясно… Главното е — заедно…

— Разбирам — каза Альошка.

Той разбираше. Но слънцето вече беше слязло ниско, а Альошка имаше своя приказка и своя пътека. И той внимателно попита:

— Обратно пак ли ще летя с теб? Или как?

— Обратно ще пътуваш с влака. Така трябва. И по-удобно е, и по-просто, ще видиш. Е, да тръгваме…

Летяха, докато слънцето се скри зад хоризонта. Небето още бе светло, но земята тънеше в здрач.

Приземиха се в широко поле. Альошка изскочи от кабината. Тревата имаше меки листенца и копринени метлички. Миришеше на топла пръст, на тревен сок и — кой знае защо — на мляко.

На запад, над върховете на тревите, тлееше бледият залез. Половин луна висеше над него в зеленикавата ивица на небето. А над луната-краешник небето бе станало лилаво и в него прозираха звезди.

Летеца също скочи от кабината и застана до Альошка.

— Това е — каза той. — Вече долетяхме. Върви право към залеза. Отначало ще има само трева, после ще видиш пътечка, а след нея пътя. Ще тръгнеш по него и ще видиш града. Съвсем наблизо е.

— Благодаря, Летецо — каза Альошка.

Кой знае защо, той се чувствуваше виновен и избягваше да погледне лицето на Антошка. Но все пак погледна.

В очите на Летеца като две оранжеви точки се отразяваше половинката луна.

— Сбогом, Летецо — тихо каза Альошка и хвана мъничката му длан. Тя беше твърда и топла.

— Сбогом — каза Летеца и наведе очи.

Неудобно му беше да си отиде просто така. Альошка въздъхна и попита:

— Веднага ли ще отлетиш?

— Не — поклати глава Антошка. — Ще поседя тук. До сутринта.

Той се приближи до самолета и седна до малкото колело. Облегна гръб на тумбестата гума.

— Защо? — разтревожено попита Альошка.

— Ами просто така. Може пък да дойде някой. Някой пътник.

— Диспечерът ще те изгуби.

— Не, той е свикнал. А аз не обичам да летя сам.

— Слушай, Летецо… — нерешително каза Альошка. — Наистина ли не бива да летя с теб обратно?

— Не бива. Разбираш ли, не трябва да рискуваш. Твоят път с този самолет по Зеления билет е свършил. Ако полетиш отново, ще се завъртят и забъркат всякакви събития и неизвестни маршрути. И това ще продължи може би седмица, може би месец. А ти имаш свой път. И нямаш време.

— Да — каза Альошка и се изправи.

Беше забравил. Но сега си спомни.

И каза вече решително:

— Аз тръгвам.

— Разбира се. Време е — отвърна Летеца.

И въпреки това Альошка не тръгна веднага. Попита:

— Не се ли страхуваш да останеш сам? Нощ е.

— Ти пък. Нищо не може да ми се случи. Аз съм под охраната на Приказката.

— Приказката си е приказка, а нощем е студено. Вземи моето яке. То е хубаво, туристическо.

— Няма нужда. Ще ти се карат вкъщи.

— Никой няма да ми се кара, остави тези неща.

Альошка смъкна якето от рамото си и наметна с него Летеца. Антошка седеше свит на кълбо; якето го покри целия, от раменете до сандалите.

— Благодаря — каза Летеца. — Е, ти върви. Скоро ще бъде съвсем тъмно.

Той протегна ръка изпод якето. Альошка още веднъж стисна твърдата му длан, обърна се и тръгна през тъмната шумоляща трева. Когато се озърна, тревата бе скрила и Летеца, и самолета.

Единадесета глава

Скоро Альошка излезе на пътечката, след това — върху черен път. Пътят водеше право на запад, където върху жълтата ивица над хоризонта се очертаваха черни покриви и кули.

„Дано стигна, преди да затворят Музея“ — помисли си момчето.

И в този момент един черен котарак му пресече пътя.

Беше голям и вървеше не като всички котараци, а на два крака. Предните лапи държеше зад гърба си и крачеше бавно, сякаш дълбоко замислен. Главата му беше наведена, а опашката — извита като въпросителна.

Всъщност Альошка не беше суеверен, но сега спря и, както се полага, плюна.

И котаракът спря. Озърна се през рамо към Альошка и каза с капризно тънко гласче:

— Господи, как сте ми омръзнали!

— Кой? — попита смаяният Альошка.

— Всички! — решително каза котаракът. — Всички, които плюят и ругаят, щом ме видят.

Альошка се смути и промърмори:

— Но аз просто така, не заради теб.

Обаче котаракът не повярва.

— Да беше ти в моята кожа. В моята черна, рошава козина. Тогава щеше да разбереш.

Той изведнъж седна, почеса се със задна лапа зад ухото и продължи по-спокойно:

— Където и да отида — навсякъде пътища. Улици, тротоари, пътеки, алеи, стълби. И навсякъде хора. Щеш не щеш, все ще пресечеш някому пътя. И всеки съска срещу теб като змия… Само във Ветрогорск можах да си почина малко.

— Да си починеш? Защо?

— Живях там цяла седмица — в една празна бъчва на брега на морето. Хубав град. Никой не ме руга. Дори кучетата не ме закачаха.

— Тогава защо го напускаш? — учуди се Альошка.

Котаракът тъжно засумтя:

— Не можах да намеря подходяща обущарница. Искам да си поръчам чизми, а никой не се захваща. Всички викат — няма толкова малки калъпи… Ходих в работилницата за кукли, а пък там не правели ботуши. Всякакви обувчици и пантофки има, дори джапанки. А на мен за какво са ми джапанки? Трябват ми чизми. Червени, с маншети.

— Но за какво са ти чизми? — продължаваше да се чуди Альошка.

Сега вече се учуди и котаракът:

— Ама ти какво, неграмотен ли си? Не знаеш ли приказката за Котарака с чизми? Дори филм има.

— Приказката знам — обиди се Альошка. — Само че това не е за всеки котарак. Какво си мислиш, че щом си сложиш чизмите — и веднага ще станеш Котарака с чизми?

Той си помисли, че котаракът ще се обиди. Но котаракът само се почеса зад ухото и замислено каза:

— Че защо не? Оня котарак също е бил обикновен, докато не си намерил чизми. С нищо не е бил по-добър от останалите… Цялата работа е там, мисля, че когато един котарак има чизми, хората му обръщат повече внимание. Авторитетът му се покачва. По-лесно ще му бъде да намери своя маркиз Карабас. Помниш ли филма? Той се сприятелява с Жан, който после става маркиз Карабас.

— Значи и ти търсиш маркиза? — с лека насмешка попита момчето.

Котаракът въздъхна дълго и печално:

— Не непременно маркиза. Право да ти кажа, търся когото и да е. Само да не се мотая сам.

„Горкичкият — помисли си Альошка. — Живее в приказна страна, може да говори, а не му е весело.“

Котаракът сякаш прочете мислите му. Погледна го жално със зелените си очи и попита:

— Кажи, а ти нямаш ли нужда от спътник? Аз тук познавам всички места. Такива приключения знам, че пръстите си да оближеш.

Разбира се, щеше да бъде чудесно, ако Альошка се върнеше вкъщи с говорещ котарак. Но той си спомни, че майка му я няма, а леля Даша не понася котки. Да го запознае със София Александровна?

„Нищо няма да излезе — помисли си Альошка. — С много независим характер е. Няма да се разбира с нейните Кузевци и Самунчовци…“

— Разбираш ли… — смутено започна той.

— Да, разбирам — прекъсна го котаракът. — Всеки си има свои грижи. Аз не се обиждам. Освен когато плюят. Къде да се дяна? Не мога да хвърча във въздуха…

— Във въздуха ли? — повтори Альошка и се зарадва на неочакваната мисъл. — Слушай, котаране! Тръгни сега натам, все направо. Там сред тревите стои един малък самолет, а до самолета седи едно момче. Само че то не е обикновено момче, а Летец. На него му е скучно да лети сам. Кажи му, че си търсиш другар. Много ще се зарадва.

— Мислиш ли? — попита котаракът, цял разтреперан от вълнение. — Мислиш ли, че ще ме вземе?

— Да, мисля. Та на теб не ти е нужно отделно кресло, ти си дребен.

— Разбира се! Та аз и на кълбо мога да се свия! Благодаря ти! Тичам!

Котаракът застана на четири крака, замахна с опашка и като черна мълния се стрелна в тревата. Изчезна, та не се видя. Само връхчетата на тревите се залюляха.

Альошка го изпрати с поглед и закрачи към Ветрогорск. Известно време чувствуваше нещо като раздразнение, сякаш беше постъпил не както трябва. Но после се замисли за клипера и забрави за всичко друго.

Ветрогорск започваше с малка уличка, от двете страни на която растяха дъбове и брястове. Къщите се губеха в здрача. Светеха прозорците на куличките и горните етажи. Светлината се процеждаше през листата на дърветата, падаше върху издутата настилка и блестеше върху камъните като рибени люспи. Небето стана тъмносиньо, съвсем нощно.

Уличката се оказа дълга. Тя се точеше сред затревени насипи, над които трептяха светлини, изскачаше върху гърбави мостчета. Под мостчетата ромолеше вода и крякаха жаби.

Най-сетне Альошка излезе на малък кръгъл площад. Наоколо горяха фенерчета. Сред площада се извисяваше внушителна бяла статуя на рибар. Рибарят държеше в ръка счупено весло, а през рамо беше преметнал риба, наподобяваща акула. Наоколо имаше къщи с балкони, галерии и стълбички. Открито трамвайче със смеещи се пътници иззвънтя и се скри в тъмния процеп на една от уличките.

От тези улички долиташе солен, много познат мирис. Върху шапката на рибаря, върху светлите стени равномерно пламваха и гаснеха жълти отблясъци. И Альошка разбра, че това е светлина от морски фар, а мирисът иде от морето.

Озърна се: кого да попита за пътя до Корабния музей? Минувачите бяха малко. Но зад гърба му изведнъж се разнесе весела глъчка и цяла компания момчета заобиколи Альошка.

В първия момент той се поуплаши, но веднага разбра, че няма защо. Момчетата бяха дружелюбни. Едно от тях — тъмнокосо, слабичко и високо — се обърна към Альошка като към познат:

— Ела с нас! Отиваме да търсим говорещия делфин Стьопка. Той знае къде е потънал старият параход „Везувий“ с цял товар играчки за елха. Казаха ни, че днес Стьопка ще нощува в Жълтия залив. Ела! Точно един човек не ни достига в отряда.

— Пък и да не беше така! Все едно — ела! — намеси се един малчуган с топчеста глава, облечен с широки панталони до петите и моряшка фланелка. Луничките му бяха големи като стотинки, а в устата липсваха два млечни зъба. — Ела! — повтори той. — Стьопка ще ни повози. Да знаеш само как препуска!

Малчуганът фъфлеше и думите му всъщност звучаха така: „Штьопка ще ни повози. Да знаеш шамо как препушка!“

Другите се засмяха, но в смеха им нямаше нищо обидно. Високото момче каза:

— Такава вечер е днес. Непременно ще има някакво приключение.

Много от момчетата носеха весла, а две държаха на раменете си брезент, навит върху дълга греда. Альошка се досети, че това е корабно платно.

— Момчета — каза той, — не мога. Благодаря ви. Но наистина не мога, честна дума. Имам страшно важна работа и просто нямам време.

Те не се обидиха, но се огорчиха. Малчуганът с моряшката фланелка каза:

— Штрашно жалко.

Альошка ги попита как се стига до Корабния музей и момчетата веднага му обясниха, че „… първо по онази уличка, после през голямата градина, после през дупката в оградата и там веднага ще видиш Музея“.

Градината приличаше на дива гора. Пълзящи треви покриваха пътечката. Прелитаха прилепи. Над полянките трептяха зелени светлинки — същински пеперуди. Мярна се жълто прозорче с кръстосани пръчки. Някой вървеше подир Альошка. Понякога отстрани пропукваха клони. Изведнъж прозвучаха два изстрела и един весел глас извика: „Не улучихте, гражданино Кривогледа Акула! Сега е мой ред!“

Няколко пъти повикаха Альошка: „Момченце, почакай! Искаш ли да дойдеш с нас?“ Но той не отвръщаше и не забавяше крачките си, защото чувствуваше — ако се озърне, някоя приказка непременно ще го подхване, ще го отклони от главната цел.

Най-сетне стигна до оградата, намери пролуката в нея и се измъкна на каменния тротоар.

Веднага видя музея. Беше старинна сграда и приличаше на голяма църква без кубета. Над фасадата се издигаше истинска корабна мачта със светлинни. Прозорците на музея светеха.

Альошка тичешком пресече улицата и се изкачи по стъпалата до входа.

Вратите бяха дъбови и много високи. Украсяваха ги изрязани от дърво платноходи и медни дръжки във вид на кръстосани котви.

Альошка беше сигурен, че са заключени. Но все пак хвана медната котва и я дръпна. Вратата тежко и безшумно се открехна. Тънка ивица светлина легна върху площадката.

„Сигурно са забравили да заключат“ — помисли си Альошка.

Какво да прави сега? Нали не за да отстъпи, бе плавал и летял дотук?

Той открехна вратата по-широко.

Озова се във вестибюла, осветен от не много силната светлина на големи фенери с метални орнаменти. Веднага се виждаше, че фенерите са корабни. До стената отдясно лежеше старинна котва, а под нея спеше сиво кученце. То помръдна ухо, но не се събуди.

Отляво започваше вита стълба, която описваше полукръг и изчезваше високо над фенерите. Вместо перила от двете й страни бяха опънати корабни въжета, дебели почти колкото Альошка. Те провисваха от собствената си тежест.

В основата на стълбата неясно се белееше някаква скулптура. Альошка се приближи. Беше направена от гипс фигура на момче, седящо върху сива валчеста скала. Изглеждаше като че ли току-що е излязло от водата и, застанало на едно коляно, държи уловена в морето бутилка. Бутилката беше истинска и през зеленикавото й стъкло се виждаше, че вътре има мъничка фрегата. Гипсовото момче замислено разглеждаше бутилката. Навярно се мъчеше да разбере как мъничката фрегата е попаднала вътре. Или напротив — как да я освободи, без да разбива старата, тайнствена бутилка?

„Той също търси корабче — помисли си Альошка, — като мен.“ Но гипсовото момче не приличаше на Альошка. По-скоро напомняше Летеца.

Альошка се заизкачва по стълбата. Над нея висяха корабни знамена от всички страни и всички времена. Едно от тях меко докосна рамото му.

Стана по-светло. Стълбата се виеше плавно и изведе Альошка във висока зала. По стените висяха тъмни картини. По тях се различаваха корабни платна. Златните рамки слабо блестяха.

А под тях край стените бяха наредени кафяви дъбови щурвали, грамадни медни компаси с лакирани поставки, купчини спасителни пояси с руски и чужди букви, образуващи имена на кораби.

В една ниша между два тесни решетести прозореца имаше витрина. Под стъклото й лежаха бутилки: малки и големи, кръгли и многостенни, прозрачни и тъмни. Гърлата им бяха залети с цветен восък. До всяка бутилка лежеше листче полуизтляла хартия или парцалче с едва различими букви. Навярно това бяха бутилки с писма, намерени в морето. А писмата сигурно разказваха за корабокрушения и съкровища.

Над витрината висеше внушителна медна камбана от платноходен кораб. По периферията й се точеха изпъкнали букви „АЗИМУТЪ“.

Освен това имаше една русалка (Альошка дори трепна, когато я видя). Беше дървена и навярно бе украсявала носа на голям клипер. Сега обитаваше ъгъла на музейната зала между шкаф с дебели морски книги и медно корабно оръдие.

С една дума, тук беше страшно интересно. Но наоколо бе прекалено тихо. И Альошка едва не подскочи, когато зад гърба му се дочуха ситни стъпки.

Беше кученцето — същото, което допреди малко спеше под котвата долу. То погледна към Альошка и размаха опашката си, извита като запетайка. Альошка се зарадва — все пак по-весело е, когато имаш компания. Прекалено тайнствено и, право да си кажем, страшничко беше в този празен музей.

Альошка премина в следващата зала. Там не беше толкова тихо. От всички страни се разнасяше тиктакане — тихо, като цвъртене на насекомо, силно, като удари на чукче, звънко, като трептене на пружинки, рядко или често — всичко наведнъж. Навсякъде имаше часовници — по стените, под стъклата, по первазите на прозорците. Големи часовници от каюткомпании и адмиралски холове, малки хронометри за смели щурмани, часовници от бронз, порцелан, чугун и кост. Часовници, изработени във вид на кораби, фарове, щурвали и спасителни пояси…

Зад стъклата на шкафовете, между навити на рула пожълтели карти, блестяха медни далекогледи и странни инструменти.

„Къде обаче са моделите“ — гадаеше Альошка.

Заобиколи един глобус-великан, опасан с медни пръстени, и се озова в третата зала.

Тук също нямаше модели. По стените висяха оръжия, а в ъгъла се хилеше… пират. Не истински, разбира се. Пиратът беше облечен със зелен елек, имаше червеникави ботуши с маншети и скъсана триъгълна шапка. Изпод шапката се подаваха краищата на пъстра забрадка. В пояса, както се полага, бяха набучени ножове и пистолети. А в ръката си разбойникът държеше назъбен като трион ятаган.

„Такъв да срещнеш в някоя тъмна уличка…“ — помисли си Альошка.

На кученцето пиратът също не се понрави. То приклекна на предните си лапи, неумело изръмжа и изведнъж залая така звънко, че ехото се разнесе по всички етажи.

— Тихо бе, да не си полудял! — изплаши се Альошка.

Кученцето млъкна и го погледна хитро.

Чуха се стъпки.

„Сега ще си изпатя — мислеше си Альошка, — това е!“

В отсрещния ъгъл се отвори една незабелязана досега вратичка. В залата влезе висок човек със синя куртка и копчета с котви.

„Сега ще започне…“ — отново си помисли Альошка.

— Охо, посетител! — каза влезлият. — Късен гост. Изглежда, музеят много ти харесва?

— Харесва ми… — нерешително каза Альошка. — Само че не го разгледах внимателно. Дошъл съм по работа.

— Така ли? По важна работа?

— Да.

— Е, разправяй.

— А вие… вие тук ли работите?

— Аз съм Пазителя на музея.

Дванадесета глава

Защо ли Альошка не се досети веднага, че това трябва да е Пазителя? Ами ето защо.

Той си го представяше стар, побелял и важен. И с брада. А този човек беше още млад, строен и слаб. Приличаше на учителя по физкултура от училището на Альошка, но беше по-слаб.

Имаше необикновени очи. Дори в тази слаба светлина се виждаше колко са светли — като пронизана от слънчеви лъчи морска вода. В тях нямаше и капка строгост. Тревогата на Альошка се стопи.

— Значи, имаш важна работа тук? — отново попита Пазителя.

— Да… Кажете, вярно ли е това, че всички корабни модели, изгубени от собствениците им, намират пътя до вас?

Пазителя кимна:

— Да, вярно е. Но само хубавите модели. Лошите загиват по пътя.

Альошка се озърна:

— Но аз вече търсих… Тук няма нито едно корабче.

— Те не са тук. Ела.

Пазителя хвана Альошка за ръката и го поведе.

Зад малката вратичка започваше вита стълба с медни перила и кънтящи железни стъпала. Тя се губеше в нещо като дълбок кръгъл кладенец. Главата на Альошка се замая, докато слизаха.

Стигнаха до сводеста врата. Пазителя я отвори с рамо и каза:

— Влез:

В тази голяма подземна зала с яки колони и сводест таван се простираше царството на корабчетата. Първото, което видя Альошка, бяха огромните модели на фрегати, големи колкото истинска спасителна лодка. Триметровите им мачти почти докосваха големите корабни фенери, висящи на вериги под каменните сводове. Зад фрегатите имаше маси и витрини с по-малки модели. Сред бригантините и галеоните[1] тъмнееха тесните, строги корпуси на крайцери и ескадрени миноносци. През такелажната паяжина на брамселните шхуни и каравелите блестеше бялата боя на лайнерите[2] и сухотоварните кораби. Подводница, голяма колкото молив, се бе настанила удобно до дългата метър и половина корвета[3]. Сред ледници от небесносиньо стъкло се извисяваше мощният форщевен на атомен ледоразбивач.

— Та тук сигурно има повече от хиляда! — прошепна Альошка. — Никога не съм мислил, че на света има толкова много.

— На света има много повече — каза Пазителя. — Тук са събрани само най-добрите образци на мъничкия флот.

Те бавно крачеха край витрините, шкафчетата и лавиците с модели. Стъпките и гласовете звучаха глухо: стените от порест камък заглушаваха звука. Пазителя бавно заговори:

— Мъничкият флот съществува на света оттогава, откак съществува и големият. След като издълбал от дънер първата в света лодка, човекът веднага след това направил друга, мъничка. Може би, за да я окачи над огнището и да омилостиви духовете, може би, за да я даде на детето си да си играе. Кой знае… Такива лодчици откриваме днес в древните пещери и могили… После хората започнали да строят галеаси[4] и каравели[5] — и заедно с големите ветроходи се появявали други, сто пъти по-мънички. Същото било с бриговете и клиперите. После дошъл редът на параходите, стоманените крайцери, атомните кораби. Старите кораби се разрушавали, загивали в бурите и боевете, изгаряли, натъквали се на подводни скали. А техните мънички братя продължавали да живеят. Скучните хора казват: „На кого ли са притрябвали? Играчки. Напразно губене на време. Те не разбират нищо, момчето ми…“

Малките кораби носят голяма служба. Те пробуждат в детската душа мечти за далечни острови и сини заливи, за бури и пасати. Понякога донасят късче от морето в такива краища, където никога не е долитал морски вятър. Някое момченце ще, вземе това малко корабче, ще докосне с пръсти вантите, ще полюшне лекичко реите — и ето че то вече не е просто момченце, а бъдещ щурман…

Малките кораби ни учат на голямо мъжество. Когато моряците от крайцери и подводници гледат моделите на бойни фрегати, те завинаги запечатват в паметта си несъкрушимата слава на своите бащи и деди…

А на старите моряци тези модели носят радост и утешение. Те им напомнят за отминали плавания, за славни времена и не позволяват на моряшката гордост да заспи в старите им сърца.

Да… А някои вярват, че моделите на кораби носят щастие.

Сигурно си чувал за този обичай — в пристанищните кръчми под тавана винаги има окачени корабчета. На моряците, заседели се на брега, те напомнят: време е да отплаваш. А на онези, които са далеч от родната земя, сякаш казват: „Не тъгувай, приятелю! Здрав и сигурен кораб ще те откара у дома…“

Альошка слушаше, без да прекъсва. И си мислеше, че всичко това е страшно интересно и че сред тези кораби, в това подземие би могъл да живее цяла година и няма да му доскучае. Но той не можеше да живее тук година, защото утре Маша имаше рожден ден. И повече от целия този мъничък флот Альошка се интересуваше от едно-единствено корабче, от тримачтовата клипер-фрегата с корпус от орехово дърво.

Пазителя изведнъж замълча, внимателно погледна Альошка и каза:

— Прощавай, увлякох се. Разкажи за твоята работа.

Альошка нерешително въздъхна:

— Всъщност това е дълга история…

— Дълга? Чудесно! Тогава ела.

Той отведе Альошка в един ъгъл, заграден с шкафове. Получаваше се нещо като малка стаичка. Светеше обикновена лампа, имаше обикновен стол и обикновена маса. И тесен кожен диван — сигурно от корабна каюта. На масата имаше котлон и емайлиран чайник.

Пазителя включи котлона, сложи върху него чайника и седна на дивана. Альошка седна до него.

— Е, разправяй.

Альошка не се решаваше да започне. Дори раменете му потръпнаха от вълнение.

— Студено ли ти е? — разтревожи се Пазителя. — Тук е влажничко: подземието е под морското равнище, водата се просмуква. Не е голяма беда, за корабчетата морската влага е полезна. Аз съм свикнал, само ти да не измръзнеш…

— Не, не, аз само така…

И Альошка започна да разказва. За София Александровна, за нейните котараци и шапки. За клипера. И накрая за Маша. А когато привърши, срещна очите на Пазителя. Той го гледаше сериозно и дори строго.

— Значи искаш да й подариш модела?

Альошка кимна.

— Мисълта е хубава. Но ти можеш да подариш само нещо свое. Нещо, което сам си направил, или, да речем, си купил, или спечелил. А нима клиперът е твой?

— Е… все пак София Александровна е искала да ми го подари.

— Искала е, но не е успяла.

— Да, но щом той е отплавал, значи е станал ничий. А аз тръгнах да го търся.

— Но не го намери.

— Нима той не е тук?

— Навярно е тук — каза Пазителя. — Цялата работа е, че той е тук, а не при теб. Той сам избра своя път.

Альошка помълча, защото се боеше да не заплаче от обида. После тихо каза:

— Тук имате над хиляда модела, а на мен ми е нужен само един. Толкова ли ви е жал?

Пазителя сви рамене:

— Право да ти кажа, наистина ми е жал. Но не е там работата. В нашия музей има строги правила. Аз не мога да върна един модел, ако този, който го иска, не може да докаже, че моделът наистина е негов.

— Да докажа? Как? Нали ви разказах всичко… Освен…

— Какво?

Альошка стисна очи от смущение и с отчаяна решителност изстреля:

— Написах стихотворение за него!

— Стихотворение? — повтори Пазителя и забарабани с пръсти по коляното си. — Това е нещо сериозно. Кажи го.

— Аз… сега…

Беше му неудобно да декламира седнал. Альошка стана, облегна се на шкафа, извърна се и с дрезгав глас започна:

— Живял стар корабен майстор… Това е началото. А стихотворението се казва „Песен за клипера“.

Живял стар корабен майстор,

мълчалив, с лула димяща,

но веднъж направил той корабче —

толкова мъничко, но като истинско.

Цяла фрегата направил, като чудо,

от бизана до бушприта,

но умореният стар майстор умрял

и корабът останал у съседката.

Альошка си пое дъх и продължи по-спокойно:

Какво пък! Тя не го обиди,

прахът издухваше, държеше го под стъкло,

но въпреки това не сънува

гласа на бурята или скриптене лудо.

Ненужни са морето, котвите и топовете.

Ненужен й е синият океански вятър!

Кукуваше пресипналата кукувичка,

а по стъклата се разхождаха хлебарки.

Спомни си изподраните тапети, малките прозорчета, пропития с миризма на нафталин скрин в полутъмния ъгъл и гласът му зазвънтя от жалост към корабчето:

Сред шапки стари и посмачкани,

прашни пера и филц изгниващ,

как е живял той е корабна приказка —

чаен клипер — син на морето и вятъра.

Какво е видял в тъмните нощи,

насочил бушприта към слепия прозорец?

Чакал е вятър упорито и отчаяно?

Или е призовавал някого за помощ?

И заспали влажните сюд-уести,

и водите грозни закипели,

къщичката мръднали от мястото

и понесли кораба свободно.

Той отплавал към зората златна

и към залеза червено-ярък…

Нека вятърът капризен да го пази

в пътя му далечен и опасен…

— Това е — каза той. — Толкова съм написал засега. Още не съм измислил края.

Пазителя седеше, без да промълви нито дума. После бавно стана и щракна с пръсти:

— Какво пък, Альоша… Края ти все още не го знаеш. Ще го допишеш после. Няма да спорим повече, клиперът е твой.

Альошка мълчеше, смутен и зарадван. Пазителя отиде до масата, пипна чайника:

— Стопли се. Хайде да вечеряме. После ще легнеш да спиш. Ще пренощуваш тук, а утре — към къщи.

— Но аз може да закъснея.

— Едва ли. Я си покажи билета. Не, братле, с такъв билет никога няма да закъснееш. Сядай на масата.

Альошка беше много гладен. Изяде две хлебчета със салам, изпи три чаши сладък чай и изведнъж почувствува страшна умора. И само една мисъл продължаваше да го безпокои.

Пазителя донесе и разгърна едно походно легло. Даде на Альошка кафяво мъхесто одеяло и каза:

— Лягай. Сега ще се върна… — И излезе. Альошка легна. Високо над него имаше малко прозорче, през което надничаха две бели звездички. Миришеше на море и мокри крайбрежни камъни — аромат, съвсем необикновен за едно подземие.

Альошка затвори очи и си представи, че лежи сред скалите до самата вода.

„На малките кораби навярно им се струва, че са в своето пристанище“…

Влезе Пазителя и сложи върху масата модела. Альошка се усмихна с благодарност.

— Слушай — каза Пазителя — сигурен ли си, че у Маша ще му бъде по-хубаво, отколкото в Музея? Тук той е сред кораби. Свой сред свои. През деня тук идват стотици момчета и моряци. Те щяха да го гледат, да се радват… А ще се радва ли Маша? Ще го обича ли?

— Да!

— Сигурен ли си, че не грешиш!

— Сигурен съм.

— Е, спи тогава…

[1] Галеон — старинен военен ветроходен кораб. ↑

[2] Лайнер — съвременен голям товаро-пътнически кораб за презокеански плавания. ↑

[3] Корвета — старинен тримачтов военен кораб, по-малък от фрегата. ↑

[4] Галеас — средновековен кораб с платна и гребци. ↑

[5] Каравела — старинен три– или четиримачтов кораб за далечно плаване. ↑

Тринадесета глава

Слънчев лъч, топъл и пухкав като малко котенце, скочи от прозорчето и събуди Альошка.

Пазителя го нямаше. В ъгъла тиктакаше корабен часовник с медна рамка. Стрелките му показваха седем часа.

Альошка скочи.

Клиперът стоеше на масата. До него лежеше Зеленият билет. С червен молив, с твърд почерк в ъгъла на билета бе написано: „Желая ти успех.“

Освен това на масата беше оставена половин франзела, топлият чайник стоеше на котлона. Но Альошка не беше гладен. Той взе клипера и през дългия, изкачващ се нагоре коридор, излезе на улицата.

Тя тънеше в сянка. Беше старинна и толкова тясна, че небето над нея изглеждаше като процеп. В този процеп — син и неравен — между островърхите триъгълници на покривите прелитаха жълти облаци — мънички и много бързи.

„Значи горе духа вятър. Но как могат облаците да летят едновременно в различни посоки, едни натам, други насам, а трети — кой знае накъде?“…

Тих ветрец прелетя и по самата улица. Платната на клипера се издуха и той се дръпна напред, сякаш искаше да литне. Но Альошка го държеше внимателно и здраво.

Момчето крачеше покрай сиви и розови къщи, край крилати каменни лъвове, минаваше под скърцащи железни табели и старинни фенери. Спомни си, че не е попитал Пазителя как да стигне до гарата, но не съжали. Досега неговият път винаги го извеждаше там, където беше нужно.

Улицата криволичеше — завой след завой, къща след къща… И изведнъж синият процеп на небето рухна надолу и разцепи града на две — в края на улицата блестеше морето.

Альошка трепна, замря за секунда и хукна към синия блясък. От насрещния вятър платната на корабчето се издуха в обратна посока, прилепнаха към мачтите. Альошка сметна, че улицата ще го изведе на брега. Но между къщите и морето се ширна площад. По площада имаше кули.

И момчето отново се спря. Представете си такава картина: огромно синьо небе над вас, огромно синьо море пред вас, широк-широк площад пред морето, а на площада — кули, сякаш събрани тук от всички приказни и морски романи. Те бяха най-различни, едни, построени от сиви каменни блокове, други — от оранжеви тухли или дори от мрамор. Безмълвни и сурови като крепости или празнични като дворци. Със зъбци или с островърхи покриви, с шпилове[1] и ветропоказатели, с балкони или с прозорци с орнаменти. Някои представляваха просто големи морски фарове. Около една от тях се виеше — от земята чак до върха — спираловидна стълба с перила от медни тръби. На горната площадка на кулата се извисяваше корабна мачта.

Альошка се захласна така, че забрави дори морето. Бавно тръгна по площада — сякаш бе Гъливер, попаднал в страната на великаните. Великаните спяха. Тишина изпълваше площада, само сандалите на момчето почукваха по варовиковите плочи, само морето шумеше.

Квадратни плочи покриваха площада. В цепнатините между тях никнеше трева — най-различна, но най-често се срещаха твърди високи храстчета със ситни розови цветчета по тях. Кулите стояха далеч една от друга. Вдигнал глава, Альошка ги обикаляше една след друга и му се струваше, че те лекичко се поклащат. Над главата му блестяха лещите на морските фарове, чернееше дантелата от антени, пъстри сигнални знаменца плющяха на вятъра. Облаците летяха в различни посоки, пътищата им се пресичаха. А долу нямаше вятър. Само шумът на вълните ставаше все по-силен.

И Альошка откри, че е стигнал до самото море.

Големи вълни с бели гриви върху сините гребени налитаха върху брега. Брегът беше нисък, площадът лежеше почти на равнището на морето. С едва забележим наклон плочите изчезваха под водата. Налитащите вълни се разливаха почти по целия площад. В могъщите основи на кулите, край малките дъбови врати в каменните ниши закипяваха водовъртежи. После водата, покрита с дълги ивици гаснеща пяна, неохотно отстъпваше. Водораслите се закачаха в пукнатините на плочите, а донесените от вълните криви рачета тичаха назад, догонвайки отстъпващата вода.

Альошка тръгна по мокрия варовик. Една вълна заля сандалите му, намокри крачолите.

„Трябва да ги засуча“ — помисли си Альошка, но не го направи. Иначе трябваше да остави клипера, а вълните можеха да го отнесат.

Една сива кула-фар стоеше най-близо до морето. Имаше висока стълбищна площадка с перила като на капитански мостик. Някакво слабичко, мургаво момче с червени плувки излезе на площадката, весело замижа от слънцето и от горното стъпало скочи направо върху плочника. Една вълна го заля до коленете. Вълната отстъпи, а момчето се засмя и като шляпаше с боси крака по камъка, отиде при Альошка.

Всъщност отначало момчето не забеляза Альошка. Но когато го видя, спря се, погледна го сериозно и се приближи. Гледаше ту корабчето, ту Альошка. Каза:

— Колко е красив…

Каза това не със завист, а сякаш питаше: „Радваш ли се, че имаш такъв чудесен кораб?“

— Да — каза Альошка. — Всички го харесват. Това е клипер.

— Знам. На мен дядо ми обеща да ми направи клипер, но все не му остава време. Нищо, пак ще го помоля…

Момчето стигаше едва до рамото на Альошка, но не изглеждаше дребно. Изглеждаше весело и храбро.

— А дядо ти какъв е? — попита Альошка. — Моряк ли е?

— Той е изследовател на полунощния вятър норд-уест[2].

— Интересна му е работата — с уважение каза Альошка. — В тази кула ли живеете?

— Тук живее дядо ми. А аз му идвам на гости. Нощувам при него, когато поискам. Заедно посрещаме вятъра.

То погледна Альошка с очи, в които се отразяваше морето (нали то бе съвсем наблизо!), и доверително каза:

— Знаеш ли, нашият вятър е съвсем питомен. Когато е далеч, прави големи бури, но при нас идва добър и спокоен…

— А какво има в другите кули? И там ли живеят изследователи на ветрове?

— Разбира се. Нали всеки си има своя вятър.

На Альошка му ставаше все по-интересно, дори забрави, че трябва да бърза за гарата. Гледаше ту момчето, ту кулите и си мислеше: „Значи ето защо градът се казва Ветрогорск…“ Но много неща оставаха неясни.

— Как обаче… — заговори той. — Нали ветровете са различни, идат от всички страни. Как не се сблъскват над площада?

Момчето се засмя:

— Веднага разбрах, че не си тукашен. Затова не знаеш. Ветровете не се сблъскват. Виж, кулите имат различна височина. И всеки вятър си знае своята височина. Както самолетите, разбираш ли? Всеки лети на своята височина.

Момчето вдигна мургави длани, изпъна ги и плавно ги прекара една над друга:

— Ето така…

И изведнъж, сякаш почувствувал вътрешен тласък, Альошка си спомни за Летеца.

Но в този миг една вълна отново заля краката им. Момчетата тичешком се отдалечиха от брега.

— Един път някакъв рак ме ощипа по крака — каза момчето. — Ей такъв, грамаден… Може ли да подържа клипера?

— Дръж.

Момчето пое корабчето, залюля го:

— Толкова е лекичко! И най-слабият ветрец ще го понесе.

— Да — съгласи се Альошка. — Само че тук няма вятър.

— Вятърът е горе — обясни момчето и двамата погледнаха към небето.

Альошка каза:

— Сега разбирам защо облаците във вашия град летят във всички посоки едновременно.

Момчето му върна клипера, погледна го весело и си призна:

— Веднъж с моите приятели си направихме майтап… Качихме се на кулата на зимния пасат[3] и издигнахме антената му на височината на сироко.[4] Леле какво стана-а… Сироко и пасатът като се сблъскаха, като се сбиха! Същински тигри! Пасатът е, общо взето, спокоен, но сироко е невъзможно зъл… И се започна една! Над морето излезе смерч, над града буря, над покривите хвърчат листа, вратите хлопат… После в училище си изпатихме от класната.

— С класните шегите са лоши — каза Альошка. — Тях не ги интересуват ветровете, те искат само да има ред.

— Разбира се — разсеяно каза момчето и нерешително погледна Альошка. — Знаеш ли какво? Ако искаш, разбира се… Ако ти е интересно, тази нощ можеш заедно с нас да посрещнеш норд-уеста. Не бой се, дядо е добър, той ще ти разреши. Знаеш ли какво е изобретил? Монтира на прозореца един стар улук. Вятърът влиза през прозореца, пъха се в улука и започва да пее — нали вътре му е приятно. И той ни изпява всички песни, които е чул в далечни страни. Искаш ли да чуеш?

— Искам — каза Альошка. — Страшно много искам, но не мога. Имам много важна работа и непременно трябва да съм днес на гарата. Трябва да замина… Знаеш ли как се стига до гарата?

— До гарата ли? Знам. Зад онази кула с острия връх започва една уличка. По нея ще стигнеш до самата гара.

— Е, тогава… Сбогом.

— Сбогом — каза момчето.

Постоя още малко, кимна и тръгна по мокрите плочи към морето. Нагази, а когато водата стигна до кръста му, обърна се, махна с ръка на Альошка, хвърли се срещу вълните и заплува сред белите им гребени.

— Да — каза Альошка. — Жалко. Е, нищо пък…

От площада излезе на уличката и стигна до гарата.

Гарата беше малка и уютна: малка тухлена сграда с ламаринени кораби върху куличките кръгъл часовник с „розата на ветровете“ върху циферблата.

На „Информацията“ му казаха, че неговият влак ще дойде след четиридесет минути.

Альошка излезе на перона и зачака.

Небето се покри с облаци, тополите в градинката до гарата потреперваха — задушният вятър от сушата носеше към морето буря.

На перона имаше само няколко пътници. Един възрастен моряк с квадратни златни нашивки се приближи до Альошка, погледна клипера, погледна момчето, кой знае защо, въздъхна и попита:

— Твой ли е?

Альошка кимна.

— Стара изработка — каза морякът. — От малък мечтая за такъв.

Альошка се смути, сякаш се беше провинил в нещо пред този моряк. А морякът смутено потъпка на място и неловко каза:

— Момче, слушай… Много ли ти е нужна тази фрегата?

— Разбира се! — учудено каза Альошка.

Морякът въздъхна:

— Знам, глупаво е да се предлагат пари за такова нещо. Но аз имам един щурвал от червено Дърво, от английския клипер „Вещица“. И бронзов часовник от каюткомпанията на парната корвета „Рюрик“. Не искаш ли да се сменим? Пазителя на Корабния музей ме молеше за тези предмети със сълзи на очи…

— Не мога, разбирате ли? Този модел вече почти не е мой. Това е подарък за един човек.

— Така ли? Жалко…

Морякът постоя още една-две минути и се отдалечи.

Бурята беше съвсем близо. Припламваха светкавици, някъде зад дърветата загърмя. Прашни вихри се понесоха над релсите.

Альошка чувствуваше някаква тревога. Сякаш бе забравил нещо важно — не си ли го спомни, ще се случи нещастие.

Но какво? Та нали всичко бе наред? Клиперът е у него, влакът скоро ще дойде. Откъде идеше тази тревога?

Вятърът завърташе ламаринените корабчета-ветропоказатели над куличките. Альошка ги погледна и си спомни големите кули на морския бряг, нулата на полунощния норд-уест… Мургавото момче, което го покани да посрещнат вятъра… Та то влезе във водата!

А вятърът духа откъм брега! Ако момчето не е успяло да се върне? Нима можеше да изплува срещу вълните и вятъра?

В душата на всеки човек седи някой, който му подсказва успокояващи мисли. Този „някой“ зашепна веднага: „Защо мислиш, че няма да успее? То е прекрасен плувец. А и да не успее, с какво можеш да му помогнеш? Ти, който едва-едва си способен да преплуваш малката рекичка Рябиновка…“

Тези мисли задържаха Альошка точно петнадесет секунди. После той изтича до моряка и му подаде клипера:

— Моля ви, подръжте го малко! Сега ще се върна.

И хукна.

Вятърът го тласкаше в гърба, първите едри капки шибаха като куршуми. Ето края на улицата, ето площада…

Сивото море сякаш кипеше. Кули, кули… Ето гранитната кула, в която живееше изследователят на полунощния норд-уест. Да заудря вратата, да извика стареца, да му каже за момчето. Може би наблизо имат лодка или катер?

Альошка дотича до високата площадка. Там до медните перила стояха старец с дълга бяла коса и познатото момче.

Момчето се бе увило в голяма морска куртка и разказваше на стареца нещо весело. Альошка спря и от радост задиша така шумно, че и двамата го забелязаха.

— При нас ли идваш? — зарадва се момчето.

— Само за минутка — каза Альошка. — Просто минавах…

— Виждам, че просто минаваш — подсмихна се старецът.

Явно се бе досетил нещо.

Страшно неудобно беше да стои така и да мълчи. А не беше хубаво и да си тръгне веднага. Альошка попита:

— Исках да ви питам… Имате ли в кулата радиостанция?

— Имам — каза старецът, — как иначе?

— А бихте ли могли да се свържете със самолет? — попита Альошка и си помисли: „Добре ще е да разбера дали котаракът е стигнал при Антон.“

— С какъв самолет? — заинтересува се старецът.

— Има един Летец за Особени Поръчения.

— Знам го. Летецът Тополков. Но той няма в самолета си радиостанция.

— Как така? А ако трябва да му се съобщи нещо важно?

— Зависи… Хората казват, че това момче е като приемник. Сърцето му чувствува къде е нужен. И лети натам.

— Ясно — каза Альошка. — Довиждане. Трябва да побързам.

Вятърът стихна — бурята бе докоснала града само с края на крилото си, а сега отлиташе в морето. Върху каменните плочи тъмнееха следите от редните капки — като разбити звезди. В една пролука между плочите Альошка видя кръгла раковина, сива и грапава отвън и розова отвътре. Пъхна я в джоба си и се затича към гарата.

— Е, братле, създаде ми за пет минути тревога — каза морякът. — Влакът всеки момент ще дойде, а теб никакъв те няма… Къде щях да се дяна с твоя кораб.

— Благодаря — каза запъхтеният Альошка. — Разбирате ли, беше наистина много важно.

Влакът пристигна. Альошка се качи във вагона и седна в мекото кресло до прозореца. Замяркаха се храсти, за последен път между къщите се показа морето.

„Приказката свърши — мислеше си момчето. — Странна приказка: нито опасности, нито препятствия. Всичко мина като по масло. Как е възможно това?“ Тази мисъл дори го разтревожи. Но плавният ход на влака го унасяше и той заспа.

[1] Шпил — вертикално острие върху покрива на старинна сграда — Бел.пр. ↑

[2] Норд-уест — северозапад — Бел.пр. ↑

[3] Пасат — сух тропически вятър — Бел.пр. ↑

[4] Сироко — сух топъл вятър в Северна Африка и Южна Европа — Бел.пр. ↑

Четиринадесета глава

Когато се събуди, зад прозорците се мяркаха познати места: улиците край гарата, водоснабдителната кула, мостът. И след три минути влакът спря на перона.

„При Маша ще стигна навреме — помисли си Альошка. — А виж, да изтичам до вкъщи — няма да успея.“

Тук скоро бе валял лек дъждец. Небето вече се бе прояснило, но по асфалта още имаше локвички. Альошка се огледа в една от тях.

Ако леля Даша можеше да го види, сигурно щеше да каже:

„Боже мой, на какво приличаш! Същински безпризорник!“ Ризата му беше измачкана, едно копче от яката липсваше, панталоните сякаш крокодил ги е дъвкал. По крачолите имаше бели ивици морска сол.

„Чудо голямо!“ — помисли си Альошка.

Та в ръцете му беше блестящият, стремителен клипер с празнично бели платна, най-хубавият подарък за момичето Маша, което сигурно мечтае да стане капитан. Той донесе този подарък от далечно и чудно пътешествие. А завърналите се пътешественици не приличат на малки цигулари с бели ризи и папионки.

Альошка шляпаше в слънчевите локвички, бързаше към дома на Маша. Беше му хубаво. Тичешком изкачи стълбите до нейната врата и чу гласове и музика.

„Позакъснял съм… Е, не е страшно.“

Не искаше да връчи на Маша клипера веднага, пред всички. Искаше да бъдат само двамата и той да й подаде корабчето, а тя бавно да го поеме и тихичко да каже: „Ах, Альошка, чуден е… Благодаря ти.“

Альошка се озърна. В стената имаше шкафче с пожарен кран. Дръпна вратичката — тя се отвори. Альошка внимателно постави вътре модела (мястото едва-едва стигна) и притвори вратичката. После натисна звънеца.

Маша отвори веднага — весела, с някаква блестяща рокля и герданче от мъниста, червени като малини. Зарадва се:

— Ах, Альошка… — и веднага се учуди — ох, че си… рошав…

— Здравей! — каза той. — Да знаеш само къде бях! И какъв подарък ти нося!

— Благодаря. Влизай, влизай по-бързо.

— Почакай.

И тъкмо искаше да се върне за корабчето, когато през рамото на Маша видя гостите. Две момичета с големи панделки, едно дебело момче с кариран костюм и — кого мислите — дългокракия принц!

И Маша разбра, че той го е видял. И реши, че затова е казал „почакай“.

— Ама не се сърди, Альошка. Реших да го поканя, все пак в един колектив сме.

— Разбира се… — прошепна Альошка.

— Според мен ти напразно му се сърдиш. Той съвсем не е лош. Мисля, че трябва да се сдобрите.

— Аз съвсем не му се сърдя. Никак — равнодушно каза Альошка.

Той не лъжеше — през тези три дни нито веднъж не беше си спомнил за принца.

— Ами ела тогава. Какво чакаш? Альошка се поусмихна:

— Е, как да вляза такъв? Всички сте толкова красиви, а аз виж на какво приличам…

— Че какво пък… — Маша нерешително се озърна към гостите. — А, значи ти току-що си пристигнал? Знаеш ли какво? Нали можеш да изтичаш до вас? Ще се преоблечеш. Ние ще те чакаме. Нали?

„Дори не попита къде съм бил“ — помисли си Альошка. И дори не се натъжи, просто го налегна някаква скука.

— Добре — каза той. — Отивам.

— Почакай.

„Може би все пак ще попита?“ — зарадва се той.

— А какъв подарък си ми донесъл? Не мисли, че съм алчна. Просто ти сам каза, интересно ми е…

Не, не можеше да й даде клипера. Просто ръката му не се вдигаше. И той извади от джоба си раковината.

— Ето. Намерих я на един далечен бряг. В нея винаги шуми прибоят.

— Ау, чудна е! И татко има такава, само че по-малка. Използува я вместо пепелник.

— Надявам се, че ти няма да я използуваш като пепелник? — тихо попита Альошка.

— Какво говориш! Да не мислиш, че пуша? Никога не съм опитвала. И когато порасна, няма да пуша, макар да казват, че сега това е модерно.

„Как стана така? — мислеше си Альошка. — Само преди пет минути беше толкова хубаво…“

— Маша…

— Какво?

— Слушай… Знаеш ли какъв бряг има там? С огромни плочи, чак до вълните. По тях пълзят морски раци. И раковините лежат в самата трева. И кули, до самото море…

— Това къде е, в Сочи ли? Тази година непременно ще отидем там, с мама и татко.

— Не, това не е в Сочи… А ти някога чувала ли си как шуми морето в раковина? В тази на баща ти например?

— Исках, но татко не ми даде. Той казва, че в нея просто се отразяват околните шумове, а това за морето са приказки.

„Какво ли разбира баща ти от приказки?“ — помисли си Альошка и каза:

— Аз тръгвам.

— Ще дойдеш ли?

— Ако мога.

— Не, дай ми честна дума, че ще дойдеш.

— Е… честна дума. Ако нищо не се случи.

Той слезе до долната площадка, изчака, докато Маша затвори вратата, изтича пак на пръсти по стълбата и извади от шкафчето клипера.

После тръгна към къщи.

— Боже мой, на какво приличаш! — с тези думи леля Даша го посрещна на прага. — На какво приличаш! С какво толкова си се занимавал на вилата на твоя приятел?

— Играхме. Катерихме се по дърветата. Спахме в плевнята.

— Ще полудея! И при все това не можеш ли да изглеждаш прилично?

— След малко ще изглеждам — обеща Альошка и отиде да се преоблича.

— Ще ти стопля обеда — каза подир него леля Даша.

— Няма нужда. Отивам на рожден ден. Там ще ни черпят с пирожки и торта.

Антон сложи клипера на перваза и извади моряшкото костюмче. Сега вече не се тревожеше дали то е подходящо за ходене на гости. Котвите и синята яка напомняха за вятъра над кулите и блясъка на морето — това беше най-важното.

Костюмът беше измачкан (нали Альошка беше с него, когато се покатери на тополата за Кузя.) Наложи се да включи ютията и да го изглади. После взе от леля Даша жълт конец и здраво заши към ръкава откъснатата котва. Правеше всичко, без да бърза, почти машинално. А мислеше за друго: „Все едно, тя е красива. И добра.“

И още: „Та тя не е виновна. Тя не видя стадиона с говорещите коне, шепнещите треви, парахода със сребърните звезди на комина. Не видя Ветрогорск и облаците над кулите. Не е чувала за Летеца и неговата Антарктида… Тя не познава Пътя!“

Така той за пръв път нарече своето приключение „Пътят“.

… И от този момент в него тихичко зазвуча Гласът на Пътя.

На какво можеше да го оприличи?

Може би на едва чут звън на китара. Някой лекичко подръпва струната, за да си спомни песен. Тъжна песен — нали Пътят е свършил. Но и тревожна. Защо? Нали Пътят е свършил?

Струната все още звъни тихо — и тревогата е малка. И онзи, който вече е чул Гласа на Пътя, все още не знае, че струнният звън може да секне и над хоризонта да засвирят сигнални тръби…

Альошка си навлече панталонките и моряшкото яке. Костюмът още пазеше топлината на ютията и понамирисваше на изгоряло: нали Альошка се беше позамислил, та опърли ръкава.

Извади всичко от джобовете на стария си панталон и го напъха в джобчето на костюма — за да не загази никога така, както тогава пред касата. Премести ножчето, парите, старата носна кърпа. И взе в ръка Зеления билет.

Билетът беше вече поизтъркан, със смачкани и разслоени ъгълчета. Но още бе годен за пътешествие. Още (Альошка погледна будилника), още цели единадесет минути! До четири часа.

И в главата му пламна отчаяна мисъл:

— да нахълта при Маша,

да я сграбчи за ръката,

да я измъкне на улицата —

и да хукнат към реката!

Ако тичат с всички сили, може да успеят преди четири. А параходът непременно ще дойде — стига да не е минал срокът на Билета!

И докато тичат, той ще обясни на Маша всичко: за горите, където под всяко дърво се таи приказка, за града, където на всяка уличка те чакат приключения. За Летеца, който знае пътя към вълшебните страни.

Но ще тича ли Маша с него? Като наяве Альошка чу гласа й:

„Ама не е удобно, Альошка! Имам гости!“

„Голяма работа! И без теб ще изядат тортата!“

„Какво говориш! Нали съм ги поканила, така не бива!“

„Но после ще бъде късно!“

„Все едно, не мога. Утре имам урок по музика и плуване.“

И някъде в съседния апартамент радиото отмери точно време. Четири часа. Будилникът изоставаше с осем минути.

Не му се ходеше на гости. Альошка спря в средата на двора и започна да спори сам със себе си:

„Защо изобщо да ходя на гости? Ще минат и без мен.“

„Но ти даде дума.“

„Да, но казах: ако нищо не се случи?“

„А нещо случило ли се е?“

И веднага почувствува: да. Случило се е.

Макар и не кой знае какво: просто подухна ветрец. Клиперът изду платна, моряшката яка изплющя. Альоша си спомни как завчера сутринта (нима завчера, а не преди цяла година?) той точно така излезе на двора и точно по същия начин подухна ветрец. Тогава този ветрец беше весел и обещаваше Път, макар Альошка още да не разбираше това. А сега…

Сега вятърът зовеше не него, Альошка, а корабчето. Платната се издуха, клиперът се мъчеше да се изтръгне от ръцете му. И да полети не към дома на Маша, а към вратата на двора — и да изчезне надалеч…

До този момент Альошка още смяташе, че все пак трябва да подари корабчето на Маша. Но сега си помисли: „А къде ще го сложи тя?“

Може би на пода? До аквариума с дебели, мързеливи риби, които са се излюпили в стъклен буркан и никога не са виждали нито море, нито дори мъничко езеро? Или на масата? До раковината, пълна с фасове?

Как ще живее там смелата клипер-фрегата, която вече познава Вятъра и Пътя? Альошка прошепна:

— Ех, Машка, Машка…

И закрачи по улицата. Знаеше къде отива.

Къщичката на София Александровна през тези три дни се бе килнала още повече. Единият ъгъл вече надвисваше над оврага. Прозорците бяха заковани с кръстосани дъски. От размитите основи към оврага се спускаше изсъхнало корито на ручей.

По него се заспуска Альошка — към ручея долу. Репеи го хващаха за лактите, бодливи треви го драскаха злобно, остри късчета глина се набиваха в сандалите. Но Альошка, вдигнал корабчето, тичешком се носеше надолу като летящ по склона камък. И накрая се озова на брега.

Отпусна се на колене направо във водата и тласна корабчето към средата на ручея:

— Тръгвай. Вече знаеш пътя.

Клиперът потръпна и полетя сред ромолящите водни струи. Зад завоя на потока, където растеше боровинков храст, го подхвана вятърът.

Альошка се изправи и приседна на един голям корен до водата. Беше се поуспокоил — нали поправи една от грешките си?

Но какво да прави с останалите? Толкова много се насъбраха за времето на пътешествието му. На всеки кръстопът, на всяка пътека, във всички улички на Ветрогорск го очакваха приказки. Всеки срещнат (дори котаракът!) му обещаваше приключения. И дядото от обущарницата беше казал: „Не бягай от неразбираемото, не бягай от загадките, нито една приказка не минава без тях.“ А той ги подмина, без да послуша Гласа на Пътя.

Сега този Глас не му даваше мира — звънтеше като тревожна струна. Но какво можеше да направи Альошка?

„Не съм виновен. Не знаех, че не съм избрал верния път.“

„Виновен си.“

„Защо?“

„Не знаеш ли защо?“

„Не!“

„Тогава защо те гризе съвестта?“

„Не знам… Да, сгреших, но от моята грешка не пострада никой. Само на мен ми е лошо. И на корабчето. Но аз го пуснах на свобода.“

„Какво общо има тук корабчето?“

„Тогава не знам.“

„Лъжеш.“

„Не лъжа!“

„А Летеца?“

Да, Альошка. Летеца! Дори те е страх да си го спомниш — как седеше до колелото на самолета, наметнат с твоето яке. И гледаше подир теб. Той страшно искаше да има постоянен спътник в полетите си. И не само спътник. Ти знаеше това, но все повтаряше: „Моят път е друг.“

Само че по никой път, дори по най-верния, нямаш право да подминеш оня, който се нуждае от приятел. А ти…

„А аз му пратих вместо себе си един скитащ котарак“ — горчиво си каза Альошка. И от яд се удари с юмрук по коляното. Коляното му беше мокро, юмрукът се плъзна и се удари в един корен. Върху драскотината се показаха червени капчици и Альошка си спомни герданчето на Маша — това, с което я видя последния път. И си помисли: „Навярно още чака да дойда. Нека чака. Или си е помислила, че съм се обидил заради принца.“

Но дори ако нямаше никакъв принц, ако Маша го беше посрещнала като герой, ако беше изслушала със затаен дъх неговия разказ за Пътя, ако беше поела корабчето като най-голямото съкровище на света — дали и тогава Альошка можеше да каже: „Всичко е наред.“ Нали дълбоко в душата си щеше да помни: „Летеца… Летеца… Летеца…“

Какво се бе случило? Може би Альошка бе избрал неверния път още там, в полето край Ветрогорск? Летеца се нуждаеше от приятел. И не само Летеца. Альошка също. Альошка също се нуждаеше от смел, весел, добър приятел — като малкия летец Антошка.

Альошка стана и си каза:

„Тръгвам.“

„Накъде?“

„По ручея. Подир корабчето. Щом то отплува, значи има Път. Ще стигна до Ветрогорск, ще се срещна с Пазителя и ще науча как мога да намеря Летеца.“

Без да си сваля сандалите, Альошка нагази във водата и тръгна надолу по течението. Но скоро краката му затънаха в тиня. После един скрит под водата тел закачи сандала му и отпра подметката.

Альошка се измъкна от водата и започна да се промъква по брега. Но скоро бодливите храсти и плевелите се преплетоха в такъв гъсталак, че скриха дори небето. Горски пчели бръмчаха в душния въздух, хлъзгави жаби изскачаха изпод краката.

Альошка се промъкна нагоре, излезе на ръба на оврага и тръгна край склона. Сива, разкривена ограда прегради пътя му. Той се прекатери през нея, но по-нататък имаше още огради, някакви лехи, счупени стъкла и бодлива тел.

Излезе в някаква уличка. Тук вече не можеше да разбере къде е ручеят, къде е оврагът и накъде да върви.

„Толкова лесно беше със Зеления билет — спомни си той. — Всички пътища бяха отворени. А сега всяка ограда е като планина на твоя път.“

Но нали неговият Зелен билет не беше единствен? Как не се сети по-рано? Билетът се дава на оня, който има Изключително Важна Работа! А нима сегашната задача на Альошка не е важна? Хиляди пъти по-важна от намирането на корабчето за Машка! Той търси приятел. Летеца каза: „Най-хубава е онази приказка, в която намираш приятел.“ Но Альошка още не е намерил Летеца — значи и приказката още не е свършила.

„Ще се посъветвам с дядото от бюро «Справки»“ — реши той и, шляпайки с откъснатата подметка, хукна към познатата уличка.

Обущарницата беше отворена, но в нея седеше не старчето, а един младеж с розови бузи.

— А дядото къде е? — попита запъхтеният Альошка. — Този, дето преди работеше тук.

— Здрасти! А, дядото ли? Ами че пенсионира се.

— Пенсионира ли се? — глупаво попита Альошка.

— Аха. Ти какво, познат ли си му?

— Да… — тихо отвърна Альошка.

— Няма страшно. Ще ти помогна не по-зле от него.

И преди Альошка да се опомни, младежът смъкна сандала от крака му, чукна един-два пъти и подметката се оказа закована. Като нова.

— Толкоз. Тичай колкото щеш.

— Благодаря — прошепна Альошка и се отдалечи.

После си помисли, че не всичко е загубено. Ако изтича до Транспортното бюро и обясни на касиерката, може би тя ще го разбере и ще му издаде нов Зелен билет?

И Альошка хукна отново.

Промъкна се на стадиона през дупката в оградата. Каза си: „Ако не успея да си купя билет, ще се върна тук и ще помоля конете да ме отнесат до онова летище. Те познават всички вълшебни пътища.“

Но конете ги нямаше. А по трибуните имаше дърводелци, които поправяха дъсчените пейки и стълби. Един от тях каза на Альошка:

— Няма какво да се мотаеш тук!

Альошка дори не го погледна.

Пресече полето, излезе на улица „Полярни Капитани“ и забърза към бюрото. Бюрото беше затворено.

Синята табела беше свалена и подпряна на стената. Върху заключената врата имаше тебеширен надпис: „Ремонт“.

Това беше всичко. Какво можеше да направи?

Да се върне вкъщи?

Да отиде на рождения ден на Маша?

Да седне тук и да заплаче?

Альошка се обърна и тръгна обратно.

Мина по заплетените улички, покрай старата църква и излезе на улица „Далечна“.

И всичко беше както преди. Отначало дървените къщички от двете страни на улицата, после самотният дървен тротоар между затревените канавки. Все така цвъртяха скакалци и в канавките цъфтяха глухарчета. Да вървиш и да се радваш. Но Альошка знаеше, че върви без всякакъв смисъл.

Няма да има параход.

А сам той няма да намери пътя до летището, няма да има сили да го извърви. Но вървеше. Защото Гласът на Пътя неспокойно, настойчиво звучеше в него: „А спомняш ли си?… А спомняш ли си?…“

Не оставаше нищо друго, освен да върви и да си спомня. Все пак това беше по-добре, отколкото да седи вкъщи.

Тротоарът свърши, започна пътечката. Тревата зашумоля под краката му. Альошка отново имаше чувството, че плава през зелено море. Отново се поклащаше над него небето с белите облачета.

Пътеката нямаше свършване. Миналия път сякаш бе по-кратка, а сега, вървял повече от час, Альошка все не можеше да стигне реката.

„Какво значи това? — мислеше си той. — Добре, дядото се е пенсионирал, транспортното бюро е затворено, но къде се е дянала реката? Не може да е потънала вдън земя!“

Страшно искаше да стигне до реката. Да открие на брега следите от гребните колела на парахода, да постои на мястото, където спуснаха трапа, да си спомни всичко, което се бе случило. Защото на човек му олеква, когато си спомня за хубави неща. Пък и Альошка все пак се надяваше мъничко. Съвсем, съвсем мъничко, капчица надежда, ако параходът все пак пристигне? В приказките се случват всякакви чудеса.

Вървя още цял час. Градът почти изчезна зад хоризонта. Тревата се полюшваше. И нямаше река.

„Значи няма и да я има“ — разбра Альошка.

И изведнъж му стана толкова зле, толкова обидно, че не издържа. Седна и (право да си кажем) почти заплака. Почти, защото сълзите не потекоха, но закипяха в очите и няколко капчици увиснаха на миглите. Слънцето запали в тях сребристи точици. Альошка сърдито примигна и ги изтръска. Точките угаснаха. Освен една. Една блестяща звездичка, която не искаше да угасне, висеше в яркосиньото небе.

Альошка примигна — отново и отново. Но бялата искрица продължаваше да гори в небето. И ставаше все по-ярка. После се дочу бръмчене. Звукът бе тих, но ясен. Той прониза звъна на тишината, цвъртенето на скакалците и шумоленето на тревата.

Сърцето на Альошка рухна в някаква бездна. Той хукна към тази искра, спря, хукна отново. Сребристата точка растеше, разпери криле като на водно конче.

— Летеца! — с ликуващ шепот каза Альошка. — Приятели, та това е Летеца!

Самолетът растеше пред очите му и летеше право срещу него.

„Добре, че си сложих моряшката риза. С оная, зелената, Летеца нямаше да ме различи в тревата…“

И изведнъж Альошка страшно се изплаши: ами ако Летеца не го познае с тоя изгладен костюм!

Тогава той се хвърли срещу самолета, намери място с по-ниска трева, падна по гръб и разпери ръце във форма на буквата „Т“.

Над лицето му се полюшваха тревни стъбълца, слънчеви лъчи биеха в очите. Но през тревата и през слънцето Альошка виждаше как от височината към него пикира, почти пада, голяма птица с тесни криле — самолетът на малкия летец Антошка Тополков.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.